DISKUSSION 1 SKOC;SI.AC;sriF IN 1NH;S1' RÅGAN x219 



synes i de ;i\ länsskogvaktarna och deras biträden utförda utsyningarna eller 

 i de av samma personal meddelade föreskrifterna för skogens behandling — 

 allt detta är på andra sidan länsgränsen bara dumheter. Detta gäller icke 

 endast de ofriinkomliga olika åsikterna om skogens behandling i visst fall, 

 vilka äro oundvikliga, utan just själva gnnidana för en god skogsvård. 



Detta är ju illa nog redan nu, då dock ingen lag ålägger skogsägaren att 

 vid avverkningen iakttaga grunderna för en god skogsvård, men kommer att 

 bli en i allra högsta grad betänklig sak, om det nu diskuterade lagförslaget 

 blir lag, utan att samtidigt någonting göres för att säkerställa en mera lik- 

 formig lagtolkning och tillföra skogs\årdsstyreLserna mera fackkunskap rörande 

 en god skogsvård. Sakkunskapen i skogsfrågan är för litet representerad och 

 personalen otillräcklig redan nu, än mer då de l)livande lagarna skola hand- 

 havas. 



Man finner emellertid i skogsvärdsstyrelsernas kommittéförslag ingenting som 

 antyder, att detta förhållande beaktats. Kommittén anser tydligen icke endast 

 att det är bra som det är, vilket redan det är anmärkningsvärt, utan även, 

 att en på samma sätt som nu sammansatt och arbetande skogsvärdsstyrelse 

 skulle kunna på ett tillfredsställande sätt handhava den blivande skogslagen. 



Jag har haft äran att vid Skogsvårdsföreningens vårmöte detta år närmare ut- 

 veckla de skäl, som jag dä ansåg tala för en omorganisation av de blivande 

 skogsvårdsstyrelserna, och har vid den tyxärr alltför korta granskning, jag 

 kunnat vidtaga av det föreliggande lagförslaget, endast styrkts i min dä fram- 

 förda uppfattning. Kommittéförslaget förefaller vara genomträngt av den upp- 

 fattningen, att endast skogsvårdsstyrelserna och deras organ skulle sitta inne 

 med kunskap om vad som är sanning i fråga om begreppet »god skogsvärd». 

 Denna tro får sitt mest pregnanta uttryck om man jämför bestämmelserna i 

 kap. I § 2, andra delen med i kap. lo §, mom. 2. I det förra heter det: 

 »Skogsvårdsstyrelse äge jämväl med hänsyn till tillämnad eller pågående av- 

 verkning lämna avverkare skriftlig anvisning, huru avverkningen bör bedrivas». 

 Detta är naturligtvis i och för sig alldeles riktigt, antingen avverkaren begär 

 råd eller icke. Men så heter det i det andra anförda lagrummet: »Sker a\- 

 verkning i strid mot av skogsvårdsstyrelse meddelat förbud eller anvisning. 

 straffas den, som förbudet eller aimisningen överträtt, med böter från och med 

 femtio till och med tiotusen kronor eller med fängelse i högst sex månader. 

 — Dessutom tages det avverkade virket i beslag. Ja, så står det verkligen. 

 Det är möjligt, att detta icke är sä illa menat som det är skrivet, men lilir 

 en sådan bestämmelse lag, hava skogsvärdsstyrelserna lyckats införa fullkomligt 

 medeltidsaktiga metoder i behandling av den del av allmänheten, som har 

 frän skogs\årdsstyrelserna awikande åsikter om skogens skötsel — de bötfällas 

 eller inspärras helt enkelt och deras egendom konfiskeras. Detta gäller, som 

 ovan poängterats, icke endast då ett av skogsvärdsstyrelsen utfärdat avverk- 

 nings/(>;^«(/ överträdes. I dylikt fall är det ju klart, att skogsvärdsstyrelsen 

 måste ha tillräckliga maktmedel. lUan enbart pä grund av åsidosättande av 

 en av skogsvärdsstyrelsen lämnad anvisning, om vilken naturligtvis i mänga fall 

 kunna råda delade meningar, skulle dylik påföljd kunna inträda. Det för- 

 hållandet skulle alltså kunna tänkas, att en äldre och förtjänt skogsman, vis- 

 serligen anställd hos en s. k. patron, vilken sysslat med skogsvård och för- 

 yngring långt innan den ärade ordföranden i Kopparbergs läns skogsvårds- 

 styrelse ägnade sitt intresse åt skogs\ärd, och som har tusentals tunnland grön- 



