LITTKRATl R X 223 



land rådande av Cajander och hans skola lancerade metoden att bonitera 

 skogsmark efter markvegetationens beskaftenhet. (Den CAjANDF.R'ska skogs- 

 typsläran). Att notera är även att man genom författarens arbete får en in- 

 blick i diskussioner, som förts i dessa frågor i den finskspråkiga littera- 

 turen. 



CsjANMiKR framhåller att pil en biologiskt likvärdig ståndort samma växt- 

 samhälle måste komma till utbildning samt att alla ståndorter, där samma 

 vä.xtsamhälle finnes, äro sinsemellan biologiskt likvärdiga. Häremot genmäler 

 författaren med all rätt, att flere växtsamhällen kunna ha samma fordran på 

 den primära ståndorten samt att olika egenskaper hos en och samma stånd- 

 ort kan vara de avgörande för olika växtsamhällen och belyser detta med 

 exempel. Teoretiskt är alltså enligt författaren grunden under den Cajander- 

 ska läran vacklande. 



An värre ställer sig saken emellertid i praktiken. De ursprungligen av 

 Cajander uppställda huvudtyperna: Calluna-, Vaccinitiyn-, Myrlilliis- och Oxi/hs- 

 typen anser författaren nog kunna tillmätas ett visst värde ur boniteringssyn- 

 punkt, men man har till dessa typer lagt ett antal nya, samt undertyper, vilka 

 ofta definieras så svävande, att deras fastställande i många fall blir rent subjek- 

 tivt. Hänsyn måste nämligen härvid tagas ej blott till floristiska utan även 

 ekologiska, ja t. o. m. geografiska kännetecken. Författaren framhåller, att 

 en värdering av en mark enligt skogstypsläran i själva verket blir en kom- 

 promiss mellan markvegetationens indicier och taxatorns mer eller midre sub- 

 jektiva U])pfattning av trädens växtkraft, jordens fuktighet, bördighet o. s. v., 

 och detta kan drivas ända därhän, att den karaktärsväxt, efter vilken en typ 

 benänmes, kan saknas i en skog, som dock föres till denna typ (vars egen- 

 skaper man anser sig känna genom tidigare taxatoriska undersökningar). Om 

 också bonitering enligt skogstypsläran i många fall kan slå rätt, såsom synes 

 ha ådagalagts av en del finska skogliga undersökningar, sä är metodens värde 

 först visat, när man på samma sätt uppvisat, att det ej låter sig hopbringa 

 något nämnvärt antal fall, där den slår fel. Och detta har ännu ej försökts. 

 An värre blir det när man skall söka bedöma odlingsmarks värde efter de 

 skogstyper, som en gång böra ha förekommit å densamma, vilket föreslagits av 

 CAjANDERskolan. — Även den från samma håll framförda metoden att be- 

 döma en trakts bördighet av förekomsten av sällsynta, s. k. fordrande växter 

 underkastas kritik. 



Författaren anger slutligen inom vilka gränser han anser att olika skogs- 

 typer kunna användas till indikatorer på markens beskaffenhet inom hans 

 undersökningsområde. Han anser sålunda att den Calli/iianka. Cladina-\.3.\\- 

 skogen anger mycket dålig mark, den Callima-nka. Jlylocomiitm-ldiWskogen och 

 den Vacciiiitoimka. HvIocomiu/ii-gTanskogen rätt dålig mark, den MyiiilliisxWa. 

 //v/ocomium-grnnskogen rätt god mark och den örtrika Ify/ocommm-skogen 

 mycket god mark. 



De av författaren framförda synpunkterna jiå markbonitetens samband med 

 markvegetationen överensstämma i det hela med den svenska skogsförsöks- 

 anstaltens och väl de flesta svenska skogsmäns syn på samma problem. — 

 Av stort intresse är, att just detta blev ett av de första resultaten av Geolo- 

 giska kommissionens i Finland sammanknytande av vegetationsforskning med 

 planmässiga markstudier. 



O. T— -M. 



