242 X SKOGSADMINISTRATION 



yttrat: sDe alster naturen själv frambringar inom en fastighets område äro på sätt i 2 ^ är 

 utsagt, så länge de äro förbundna med fastigheten, tillbehör till denna och underkastade 

 jordägarens äganderätt.» 



Styrelsen ställde sig emellertid tveksam, huruvida föreliggande lagutkast borde upphöjas 

 till lag och franihöll att, enligt styrelsens mening, frågan borde lösas på sådant sätt att lag- 

 furslaget helt förfölle och att även i detsamma avsedda naturalster, bland annat kotl, borde 

 inrangeras i bestämmelserna i 20 kap. 2 § samt 24 kap. 3 och 4 §§ i strafflagen, till vilka 

 paragrafer bär och kottar tvivelsutan redan förut skulle hava hänförts, om vid tiden för 

 nuvarande lagsiadgandens på området tillkomst — då de betraktades som i det närmaste 

 värdelösa — deras skyddande mot tillgrepp ansetts såsom liggande i jordägarens intresse. 

 Uppenbarligen erbjöde ju för övrigt nämnda paragrafer skydd åt naturprodukter av be- 

 tydligt mindre värde än kottar. 



Av de utlåtanden, som i ärendet avgivits av skilda ortsmyndigheter och skogsijänstemän^ 

 framgår, enligt vad förut nämnts, att farhågor frän många håll framförts för att genom för- 

 bud för tillägnande av kottar frän växande träd å annans mark redan nu förefintlig svårighet 

 alt inom landet erhålla tillräckligt frö för erforderliga skogskulturer skulle ännu mera 

 Ökas. Vissa skogsvärdsstyrelser hava för den skull endast velat förorda förbud mot insamling 

 av kottar från kvarlämnade »fröträd». 



Domänstyrelsen håller dock före, att skogs- och markägare böra tillförsäkras mera verk- 

 sam* skydd än vad med nu gällande bestämmelser synes kunna erhållas mot uppenbar skade- 

 görelse ä ägande skog genom insamling av kottar, såväl om skadegörelsen förorsakas genom 

 att växande träd på grund av olämpligt förfarande vid insamlandet av kottar direkt skadas 

 — vilken skadegörelse redan nu är belagd med straff genom bestämmelserna i 20 och 24 

 kapitlen av gällande strafflag — som ock om den ästadkommes därigenom^ att skogsmarken 

 berövas den frötillförsel, som frän befintliga träd kunnat äga rum, därest deras kottar fatt 

 förbliva orörda. 



Att begränsa ett ifrågasatt förbud till att endast avse kottar från kvarlämnade fröträd torde 

 icke vara lämpligt, då det är svårt att i praktiken angiva vad som är att anse såsom 

 dylikt träd. I en blädningsskog t. ex. kunna så gott som samtliga av de vid föryngrings- 

 huggning kvarlämnade medhärskande och härskande träden betraktas såsom fröträd ur den 

 synpunkten att de avsetts tillföra befintliga luckor frö, varigenom naturlig föryngring erhålles. 

 Då förr i tiden kottar ej ansågos hava något egentligt värde för markägaren, torde den 

 allmänna föreställningen hava uppstått, att rätten till dem ej skulle sammanhöra med ägande- 

 eller brukningsrätten till marken. Lagen av den 24 maj 1S95 angående vad till fast egen- 

 dom är att hänföra giver dock, som här förut nämnts, vid handen att sa är fallet. Att 

 likväl äganderätten till, bland annat, kottar blivit omtvistad, torde förklaras därav, att kottar 

 ej äro uppräknade bland de naturalster, vilkas olovliga tillägnande är belagt med straff enligt 

 strafflagens 20 kap. 2 § och 24 kap. 3 §. Med hänsyn till att kottar numera emellertid 

 äga ett rätt avsevärt värde, synes rimligt och av behovet påkallat, att på sätt som skett be- 

 träffande trädens produkt »kåda», som genom lag den 3 april 1917 (n:r 119), jämförd med 

 lag den 16 maj 1918 {nr 26S') införts i ovannämnda lagparagrafer, jämväl kottar däri intagas. 

 Det synes emellertid nödvändigt att dylikt förbud utsträckes att gälla icke endast kottar 

 frän växande träd utan även frän under avverkning varande träd ä annans mark. 



Eljest kan inträffa, att en skogs- eller markägare, som i samband med en verkställd av- 

 verkning själv önskar skörda eller för självsädd begagna sig av a de falida träden befintliga 

 kottar icke kan freda desamma utan måste finna sig i att genom andra kottinsamlare antingen gå 

 miste om ä avverkningstrakten påräknad naturlig självsådd eller ock bliva berövad honom 

 tillhöriga för fröproduktion behövliga kottar. 



Dä i I § av gällande lag angående värd av enskildas skogar av den 24 juli 1 903 före- 

 skrift är intagen om att avverkning ej må så bedrivas eller efter avverkning med marken så 

 förfaras att skogens åter\äxt uppenbarligen äventyras, synes ock vara i sin ordning att skogs- 

 och markägare beredas skydd mot olovligt tagande av kottar, evad det sker från växande 

 träd, som för återväxtens betryggande kvarlämnats, eller från under avverkning varande 

 träd. Erhålles ej sådant skydd torde vederbörande mången gäng finna sig nödsakad an- 

 tingen tillgripa i annat fall icke erforderliga, dyrbara kulturåtgärder eller ock, med risk av 

 att marken förvildas och att den naturliga äterväxten försenas eller måhända helt äventyras, 

 nödgas avvakta självsädd frän ett kanske flera år därefter inträffande fröår. 



Med ifrågasatt införande i gällande strafflag av förbud mot att »olovligens taga kottar 

 från växande eller under avverkning varande träd å annans mark, skulle skogs- eller mark- 

 ägares tillstånd erfordras för dylik kottäkt. Det torde emellertid kunna förutsättas, att en 

 skogs- eller markägare, som själv icke önskar begagna sig av sin äganderätt till kottar, 



