282 X ].ri TKRArUR 



markstyper. Lutningen hos andra österbottniska torvniarker n;ir vanligen 

 högre belopp, i undantagsfall ända till 12 m på 1,000. 



Till frågor, som förf. mer ingående behandlat, hör torvmarksarealernas för- 

 delning. Som ett intressant resultat kan nämnas, att torvmarkerna, som i 

 medeltal uppgå till jämnt 50 "^ av hela landarealen, intaga större arealpro- 

 cent på högre nivåer, beroende på den längre tid, som stått torvbildningen 

 till buds i de områden, som tidigare uppstego ur havet. Sålunda finner 

 Backman: 



])å o — 50 m ö. h 41,(3 "(, torvmarker 



50 — 100 ■ » » 48,4 % » 



>ioo » » » 55,0 % » 



Däremot finner Backman icke något stöd för en från annat håll uttalad 

 tanke, att torvmarkernas utbredning och ymnighet skulle finna sin förklaring 

 av olikformig landhöjning. I detta sammanhang omnämnes, att de öster- 

 bottniska torvmarkerna ofta försumpas och tillväxa tack vare torvbildning i 

 utloppet. Även härutinnan stå resultaten i god samklang med hos oss kända 

 förhållanden, som påvisats t. ex. från södra Norrland. 



Över torvmarkernas djupförhållanden meddelas en intressant utredning, varur 

 endast ett par siffror må anföras. 1 trakter, belägna på >>ioo m h. ö. h., 

 är maximidjupet ofta nog 4^5 m, men understiger dock oftast 4 m; inom 

 trakter under 100 m ö. h. är maximidjupet ungefär 3 m men understiger 

 dock oftast 2,5 m. 



En fråga, på vars besvarande förf. nedlagt mycket stort arbete, är den om 

 torvmarkernas höjdtillväxt. Härvid har tillämpats den s. k. Borggreveska me- 

 toden. Torvdjupet mätes frän tallplantornas rothalsar inuti torven och upp 

 till torvytan. Under förutsättning att rothalsen under plantans tillväxt ej ändrat 

 läge — förf. förebringar en kritisk utredning av ev. felkällor etc. — har så- 

 lunda den överlagrande torven bildats på den tid, som motsvaras av tall- 

 plantans ålder. Den sistnämnda måste i allmänhet bestämmas genom om- 

 sorgsfull mikroskopisk undersökning; den okulära uppskattningen, grenkran- 

 sarnas antal o. s. v. kunna ge de mest missvisande resultat. Backman fann 

 vid dessa undersökningar, att tallplantorna tåla en överväxning av torv i all- 

 mänhet intill 40 cm, pa synnerligen våta torvmarker endast 15 ä 25 cm och 

 på mycket torra myrar intill 60 cnii. De österbottniska torvmarkernas ytlager 

 ha under de senaste, 100 åren genom tillväxt höjt sig högst 35 — 60 cm. 



I sista kapitlet behandlas frågan om torvmarkernas uppkomst. Backman 

 har, som många andra torvmarksforskare, gjort den — mot den populära 

 uppfattningen i viss mån stridande — erfarenheten, att man i allmänhet icke 

 kan se på en torvmarks ytvegetation, huruvida den uppkommit ur en sjö eller 

 icke, och att t. ex. förekomst av bladvass ingenting bevisar. Däremot med- 

 delas den intressanta iakttagelsen, att överallt, där klibbalen förekom inom 

 torvmarkernas laggpartier, kunde med torvborrets tillhjälp påvisas, att en sjö 

 tidigare intagit torvmarkens plats. Som ett av de viktigare resultaten av 

 dessa undersökningar hade slutligen tramgått, att endast på sin höjd 5 % av 

 Österbottens torvmarker uppkommit genom igenväxning av sjöar; det stora 

 flertalet ledde däremot sitt ursprung från försumpning av skogsmarker. 



Bkrtii- E. Halden. 



