20 



HAXXA RESVOLL-HOLMSEN. M.-N. Kl. 



Angaaende Sfcrc'ocmt/on-a.rternt, da mener Kihlman, at de større 

 maaske er ligesaa ømfindtlige som Cladotiia rangiferina. Selv har jeg 

 ikke noget sted seet Stereocanloii pasclialc saa frodig som paa løsafleiringer 

 i Østerdalens skogregion, hvor den forekom sammen med Cladoiiia ratigi- 

 ferina (væsentlig alpcstris). Af tabellen synes det, som om den først aftager, 

 men siden atter tiltager i mængde med høiden. Det maa dog bemerkes, 

 at den var lidet udviklet og lidet iøinefaldende paa denne fjeldmark, selv 

 om det ved undersøgelsen viste sig, at den var temmelig hyppig. At 

 Stcrcocaulon pasclialc ialfald undtagelsesvis kan optræde rigeligere i heiere 

 end i lavere regioner, er ifølge Kihlman (s. 135) iagttaget af Norrlin i 

 Torneâ Lappmark. 



Paa pi. III fig. I sees lidt af denne fjeldmark i ca. 1350 meters høide 

 o. h. Billedet er fra et parti, som viser etslags jordbundsstruktur, der 

 minder om den i litteraturen i senere tid fra Spitsbergen saa ofte omtalte 

 »falske polygonmark«, hvis udseende beror paa en eiendommelig sor- 

 tering af materialet. Stene og grovere grus danner kanterne i pol3^gonerne, 

 medens slam og finere grus danner fladerne. Denne struktur, som jeg selv 

 har seet saa smukt udviklet paa Spitsbergen og omtalt i »Nyt Mag. f. Naturv.« 

 Bd. 47 s. 289, saaes dog ikke typisk udviklet paa fjeldmarken i trakterne 

 om Tessevand. 



„Tuemark" i en forsænkning i lyngmarken. 



Vegetationsklædte tuer optraadte i disse trakter ligesom mange andre 

 steder i stor mængde i torvmyrer. Men de fandtes ogsaa i andre forma- 

 tioner, saaledes baade i lyngmark og i græsmark. Uden at forsøge paa at 

 give nogen forklaring til dannelsen af dette fænomen, skal jeg nævne lidt 

 om en saadan forekomst. I den før omtalte l3mgmark paa sandbund (tab. 2, 

 rubr. i) fandtes en større forsænkning, i randen omgivet af enkelte furutrær, 

 der staar igjen som de sidste rester af en fordums skog. Bunden i denne 

 forsænkning var helt opfyldt af store tuer, der var helt graahvide af de 

 lyse lavarter, som dækkede tuernes top. 



Endel af denne »tuemark- kan sees paa pi. III fig. 2. Tuerne var fra 

 f'o til 3 meter lange, bredden oftest mindre. De var fra 20 til 80 cm. høie. 

 Afstanden mellem dem var fra 10 til 60 cm. For at faa et lidet begreb 

 om deres vegetation, noterede jeg de arter, som vokste paa 10 at tuerne 

 og i 5 af mellemrummene mellem dem. Tallene angiver, paa hvormange 

 af de 10 tuer eller i hvormange af de 5 mellemrum vedkommende planter 

 fandtes. 



