I9I2. No. 21. OM ARRHENOIDIE OG THELYIDIE. 



lov, at forandring i eller ødelæggelse af generationsorganerne betinger hen- 

 svinden af de 3'dre kjonskarakterer, hvorved han og hun bliver lig hin- 

 anden. 



De rene artsmerker ligger mellem han og hun. 



Sellheim (1898) har paavist, at forandringerne ved kastration ogsaa 

 strækker sig til forskjellige indre organer og skelettet. Han drev om- 

 fattende kastreringsforsøg paa haner, okser og heste. Hos haner, som 

 blev kastreret i en alder af 2^ o maaned, var et aar èfter kastrationen 

 hjerneskallen lavere, thorax smalere, hoftebenet bredere, korsbenet smalere 

 og kortere, sædebenet lavere. Strubehovedet, hjernen og hjertet udviklede 

 sig ikke til maskulin typus, musklerne blev svage, furcula og sternum viste 

 sig abnormalt boiet, og der dannedes overalt særdeles meget fedt. 



FoGES (1902) kastrerede ogsaa haner. Af hans 33 forsøg lykkedes 

 14. Resultatet af disse er, at de sekundære kjonskarakterer hos en hane, 

 naar de har naaet et vist stadium i udvikling, forbliver uforandret eller 

 udvikler sig videre, selv om kun et minimalt funktionsd3'gtigt testikelstykke 

 er blevet tilbage ; men hos meget unge dyr udvikler de sig ikke, hvis dette 

 stykke synker under et vist minimum. Total fjernelse af testiklerne har 

 altid til følge en reduktion af de sekundære kjonskarakterer. 



Good ALES (1910) kastreringsforsøg paa tamme ænder bekræfter i det 

 væsentligste Yarrells resultater. Tab af ovarier førte til anlæg af han- 

 lige sekundære kjonskarakterer, medens tab af testikler kun bevirkede, at 

 de hanlige karakterer reduceredes, uden at specifikt hunlige blev anlagt. 

 Uden aktive testikler kunde hans andrikker heller ikke anlægge sommer- 

 dragten. 



Af de mange iagttagelser over kastration hos pattedNT har Rorigs 

 bemerkninger (1899) om kastrationens virkning paa gevirdannelsen hos 

 hjorte en speciel interesse. Kastrerede man en han i ung alder, blev der 

 ikke anlagt pandetappe eller horn hos den. Kastreredes den, efterat pande- 

 tapperne var anlagt, fik den abnorme, svage horn (kolbegevirer). Kastre- 

 redes den, medens hornene holdt paa at udvikle sig, blev disse smaa og 

 feiedes eller fældtes aldrig. Kastration ved hornenes »modningstid« be- 

 virkede, at disse afkastedes før tiden og fulgtes af et nyt, lidet gevir, som 

 ofte viste tegn til parykdannelse. 



Grundlæggende for studiet af kastrationens virkninger paa mennesket 

 er Pelikans berømte bog om skopzerne i Rusland. Skopzerne var en 

 meget udbredt sekt, som lod sig kastrere af religiose grunde. De mente 

 at gjøre sine kvinder ufrugtbare ved at odelægge deres ydre genitalier 

 og mammæ, en fremgangsmaade, som selvfølgelig ikke førte til maalet. 

 Pelik.ans store materiale omfattede derfor væsentiis: kun mænd. 



