I9I2. No. 21. OM ARRHEXOIDIE OG THELYIDIE. 35 



tvertimod som oftest var særdeles veludviklet. Det ter derfor være sand- 

 svnlig, at arrhenoidien i alle de tilfælde, som ikke beror paa ægte herma- 

 froditisme eller er kunstig frembragt, i virkeligheden er en folge af feminin 

 pseudohermafroditisme og rangerer ind under denne. \'ed feminine pseudo- 

 hermafroditismer optræder altid arrhenoidie i mere eller mindre udpræget 

 grad. At den kan naa en hei grad af fuldkommenhed, viser det ovenfor 

 efter Guldberg (1907) citerede tilfælde. Hos mindre udprægede, endnu 

 funktionsdygtige feminine pseudohermafroditer optræder ofte arrhenoidie i 

 en svagere grad. Disse tilfælde tør sandsynligvis falde sammen med de 

 leilighedsvis beskrevne tilfælde af »funktionel arrhenoidie«, hvor en svagt 

 udviklet arrhenoidie kommer tilsyne hos forplantningsd3'gtige hunner. 



Hos nogle af de ovenfor beskrevne arrhenoide hunner synes det, som 

 om pars sexualis ikke fra fødselen af har haft den størrelse, som den havde 

 \ed dyrets dod, men at den har udviklet sig sekundært. I flere tilfælde 

 var den hypertrofisk, undertiden med forstørrede kanaler og større, mere 

 tyndvæggede hulrum; hos en røi var dens kanaler endog indvokset i det 

 store og forholdsvis veludviklede ovarium og har sandsynligvås derved 

 bevirket dettes reduktion. Hos adskillige af disse individer, som herte til 

 de mest udprægede pseudohermafroditer, viste ikke destomindre Ovidukten 

 ved sit udseende med bestemthed hen paa, at de for havde været funk- 

 tionsdygtige. 



At pars sexualis besidder evne til at leve og vokse paa egen haand, 

 er bevist af andre. Guldberg (1907, pag. 22, anm. i) beretter om tilfælde 

 fra mennesket, hvor kanaler fra epoophoron har indvandret i ovariet. 

 Ribbert (1898) fandt under sine forsøg med transplantation af testikler, at 

 epididymis kunde leve videre, om selve testikelvævet døde bort. Han siger 

 herom (pag. 703): »Das Ersatzgewebe des Hodens Hess sich noch erkennen. 

 Daneben lag ein grösserer Bezirk von Nebenhodengewebe ungefähr von 

 gleichem Umfange wie in jenem Kontrollpräparat. Er bestand aus vier 

 Gruppen von je 10 — 20 Kanälchen, die meist auf das Mehrfache erweitert 

 waren. Das Zwischengewebe war etwas vermehrt und zellreich. Das 

 Lumen var leer, das Epithel, auch in den dilatirten Kanälchen, kubisch 

 oder cylindrisch, ein Beweis, dass die Erweiterung der Hohlräume, wie ich 

 es für die C3Stenbildung im Allgemeinen dargelegt habe, nicht durch Druck 

 von innen, sondern durch Wachsthumsvorgänge in der Wand zu Stande 

 kommt.« — >In drei Versuchen war also übereinsstimmend der Neben- 

 hoden angewachsen, der Hoden untergegangen.« 



NUSSBAUM (1909, a.) omtaler, at smaa, ved mesorchium efterladte, eller 

 transplanterede testikelstykker pleier at hypertrofiere; de danner nye kana- 

 ler, som er større end vanligt, og deres udviklingsgrad forrykkes ofte. 



