I9I2. No. 21. OM ARRHEXOIDIE OG THELYIDIE. 37 



Andre (f. eks. Herbst, 1901) mener, at arrhenoidie fremkommer ved, 

 at nedarvede latente heterologe sekundære kjenskarakterer udvikler sig 

 videre, naar den hemning, som dyrets kjønskjertel over paa disse anlæg, 

 ophører, f. eks. hos pseudohermafroditer med reducerede kjenskjertler eller 

 ved indtrædende sterilitet i almindelighed. Hvis denne forklaring er den 

 rette, da er det vanskeligt at forstaa, at hunnerne kan anlægge hannens 

 dragt og psykiske tilbøieligheder, medens det omvendte forhold ikke finder 

 sted. De maskuline karakterer er jo i det væsendige en videregaaende 

 udvikling af de feminine, og det skulde derfor ikke s3-nes lettere for hunnen 

 at anlægge hanlige karakterer, end for hannen at antage hunlige. Lige- 

 saa er det vanskeligt at forklare, at de maskuline karakterer ikke altid, 

 men kun i enkelte tilfælde optræder ved alderdomssterilitet (efter klimak- 

 teriet). 



Ved feminin pseudohermafroditisme, kastration og transplantation eller 

 injektion anlægges altid arrhenoidien paa samme maade. Dette tyder paa, 

 at den i disse forskjellige tilfælde sk3'ldes én og samme aarsag. En saadan 

 fælles aarsag vil ogsaa være tilstede, og de ved hermafroditisme og 

 kastration optrædende fænomener vil bringes i fuld overens- 

 stemmelse med læren om kjonskjertlernes indre sekretion, 

 hvis man lokaliserer den for udviklingen af de hanlige led- 

 ningsveie, ydre genitalia og sekundære kjønskarakterer nød- 

 vendige indre sekretion, som hidtil har været tilskrevet den 

 hele testikel, til bitestiklen og de fra urnyren stammende 

 testikelelementer, nemlig rete testis og vasa efferentia testis 

 (efter nogles mening stammer ogsaa de interstitielle testikelceller fra ur- 

 n3'ren), — med andre ord, til pars sexualis af de Wolffske 

 gange. 



Til fordel for en saadan antagelse taler følgende: 



1) Hos alle ovenfor beskrevne 19 arrhenoide hunner var pars sexualis 

 paa begge sider særdeles stor, hypertrofisk. Det samme er bemerket 

 af andre, der har studeret arrhenoide fugles generationsorganer (Brandt, 



TiCHOMIROw). 



2) Udviklingsgraden af arrhenoidien, som kunde være meget fuldstændig, 

 var proportional med størrelsen af pars sexualis. 



3) Hos de ægte hermafroditer var ogsaa udviklingsgraden af arrhenoidie 

 i udpræget grad proportional med udviklingen af pars sexualis. Saa- 

 vel hanlige som hunlige kjønskjertler var reduceret og helt ude af 

 funktion. 



4) Hos alle thelyide hanner var pars sexualis mere eller mindre redu- 

 ceret. 



