4 HENRIK HESSELMAN 
pel anföras. Jag vill i detta sammanhang endast erinra om den mo- 
derna ärftlighetsforskningens inflytande på rasförädlingsarbetet. Den 
moderna ärftlighetsforskningen är en ung vetenskap, den är knappast 20 
år gammal och räknar sitt egentliga upphov från införandet av tvenne 
arbetsprinciper, den rena linjens princip och de mendelska ärftlighetsla- 
garna, men den har, kan man säga, lagt om hela grunden för vårt ras- 
förädlingsarbete. Ett sådant existerade ju visserligen långt före den 
moderna ärftlighetsläran, men har genom den förts fram till en förut 
oanad målmedvetenhet och förfinad teknik. Experimentet och den stränga, 
matematiska analysen ha fått ersätta praktikens ofta kaotiska samling 
av erfarenhet. 
Den kemiska teknologiens utomordentliga framsteg, förädlingsarbetets 
förut nästan oanade framgångar utgöra, synes det mig, utmärkta bevis 
för att »teorien är den bästa praktiken». 
Vid en högskola som denna, vars mål är att genom vetenskaplig un- 
dervisning och vetenskapliga undersökningar befrämja och utveckla den 
ändamålsenliga skötseln av våra skogar, behöver jag ej föra teoriens ta- 
lan. Alla veta vi dock, att skogsskötseln, ehuru den i en del frågor kom- 
mit till en viss klarhet, ännu ej kan sägas bygga på någon fastare ve- 
tenskaplig grundval. Vår moderna skogsskötsel står ännu spörjande 
och famlande inför många av de spörsmål och ingalunda de minst vik- 
tiga, som äro förknippade med utvecklingen av en fullt rationell skötsel 
av våra skogar. Orsakerna härtill äro av flera slag. Den förnämsta och 
den djupast liggande ha vi att söka i den mångfald av faktorer, som 
inverka på ett skogsbestånds utveckling. En annan finna vi i den långa 
tid, som inom skogsbruket förflyter mellan sådd och skörd. En kemist, 
som studerar en invecklad organisk syntes, laborerar rent vetenskapligt 
sett med ett enklare och mera överskådligt problem än den forskare, 
som på allvar söker utreda samspelet av de faktorer, som influera på 
skogens liv. 
Men vi ha ock andra orsaker, som ej så mycket äro att söka i själva 
skogens natur. En sådan är det ringa samarbete, som åtminstone förr 
var vanligt mellan teoriens och praktikens män. Båda ha att lära av 
varandra, ej minst teoretikern. Skogsmannens undersökningar över la- 
garna för vedmassans tillväxt inom beståndet, hans studier över gall- 
ringarnas inflytande innebära rön av växtbiologiskt intresse, som alltför 
litet beaktats av den rene botanisten. Jag vet mig aldrig ha sett dessa 
frågor behandlas i någon lärobok i botanik. En mera växtfysiologisk 
analys av redan erhållna resultat skulle, synes det mig, på ett intressant 
sätt kunna belysa rent botaniska spörsmål, på samma gång som många 
av skogsmannen vunna erfarenheter skulle kunna framställas icke blott, 
