NATURFORSKNINGEN O. DE SKOGSBIOLOGISKA PROBLEMEN 535 
som vanligen nu är fallet, såsom lösa fakta utan som resultat av en 
lagbunden, ordnad utveckling. Vilken betydelse detta skulle ha ur pe- 
dagogisk synpunkt, torde ligga i öppen dag. De först av skogsvårdare 
gjorda iakttagelserna över trädslagets och beståndsslutenhetens inverkan 
på humustäcket och humusbildningen äro såväl för markläran som för 
växtgeografen av största intresse, men ha inom växtgeografien, hittills 
åtminstone, vunnit alltför litet beaktande. 
En annan orsak ha vi att söka i teoriens alltför otillräckliga utveck- 
ling. En rationell skogsvård bör vara tillämpad naturvetenskap med 
den mänskliga hushållningens ekonomi som en viktig medbestämmande 
faktor. Ännu äro vi emellertid långt ifrån att kunna säga om natur- 
vetenskapens ställning till skogshushållningen och till de moderna skogs- 
biologiska problemen, att »teorien är den bästa praktiken», men då det 
bör vara allas vårt gemensamma mål att nå dit, vill jag tillåta mig att 
något söka diskutera de vägar, som kunna leda dit. 
Sedan länge tillbaka har den högre skogsundervisningen statt 1 ett 
ganska intimt samband med naturvetenskaperna. Vid snart sagt alla 
skogshögskolor ha botanik, zoologi, kemi, fysik, geologi intagit ett vik- 
tigt rum inom undervisningen. De ha betraktats som grund- eller som 
de stundom kallats hjälpvetenskaper. Något mer fruktbringande för 
skogshushållningens utveckling blev dock till att börja med ej denna 
undervisning. Jag tror, att huvudorsaken härtill är att söka i den mera 
morfologiska eller beskrivande riktning, som länge härskade, framförallt 
inom botaniken. Såväl det botaniska allmänintresset som den mera 
speciella skogsbotaniska undervisningen inriktade sig förnämligast på 
beskrivande artkännedom och en diskussion om organens yttre och inre 
morfologi. Studiet av växtvärldens livsföreteelser, av växten som ett 
levande väsen, vilket på olika sätt reagerar mot yttre inflytelser, intog 
däremot ett mera underordnat rum. Dock fanns det tvenne grenar av 
naturvetenskapen, som snart kommo till ett större beaktande bland skogs- 
männen, nämligen skogsentomologi och trädpatologi. Dessa grenar od- 
lades med förkärlek av de naturforskare, som på ett eller annat sätt 
ägnade sig, åt undervisning vid forstliga akademier och högskolor och 
vi finna bland dem sådana utmärkta namn som RATZEBURG, HARTIG 
m. fl. Sin största betydelse för skogshushållningens utveckling fingo 
skogsentomologi och trädpatologi därigenom, att det så småningom vi- 
sade sig, att den genom självföryngring uppkomna mera olikåldriga 
blandskogen visade större motståndskraft mot såväl insekts- som svamp- 
angrepp än den likåldriga, som uppdragits genom odling. För utveck- 
lingen av de GAYERSKA blädningsteorierna spelade detta säkerligen en 
stor roll. 
