44 HENRIK HESSELMAN. (1236) 
jorden vid Fagerheden är starkare podsolerad än de sandjordar, som 
VOGEL VON FALCKENSTEIN undersökt, d. v. s. blek- och rostjordslagren 
äro mera utpräglade, men det lider intet tvivel om att sanden vid Fa- 
gerheden i kemiskt hänseende är överlägsen den nordtyska sandjorden. 
Tallskogens dåliga tillväxt å Fagerheden är därför närmast ett utslag 
av klimatet och det dåliga tillståndet hos marken, ej av någon av dess 
kemiska natur härrörande ringa produktionrsmöjlighet. 
De i tab. 2 meddelade analyserna avse markens totala halt av kali, 
kalk, järn, lerjord, fosforsyra etc. Man har här ett slags uttryck för 
markens potentiella förråd av växtnäringsämnen, som genom vittringen 
så småningom lösliggöras och bliva tillgängliga. Gör man i detta av- 
seende en jämförelse med de förut omtalade nordtyska sandjordarna!?, fin- 
ner man en stor överlägsenhet hos de svenska jordproven. Markens 
totalförråd av kali och magnesia, ja även av kalk, är vida större på 
Fagerheden än 1 Nordtysklands sandjordar. Liknande erfarenheter gör 
man mycket ofta vid jämförelse mellan analyser av svenska skogsjordar å 
ena sidan, danska, tyska, belgiska sandjordar å den andra. Vår skogsmark 
är mer eller mindre direkt en krossningsprodukt av våra urberg, som äro 
rika på ur växtnäringssynpunkt värdefulla mineral. Endast på kalk 
råder en relativ brist. Vår skogsmark har sålunda stora produktions- 
möjligheter och bör, såsom TAMM (1917) påpekar, praktiskt taget i oänd- 
liga tider kunna bibehålla sin produktionsförmåga utan gödsling. Då vi 
emellertid på våra marker ej ha samma kraftiga, växtliga bestånd, som 
man kan uppnå på Tysklands sandjordar, så beror detta närmast på att 
de av markens mineralrikedom beroende produktionsmöjligheterna mindre 
väl utnyttjas. Det råare, kallare klimatet håller tillbaka vittringen. Först 
när denna process förlöper tillräckligt hastigt och i en för växtvärlden 
gynnsam riktning, kunna de stora näringsförråden utnyttjas av träden. 
De i tab. 2 meddelade analyserna äro även i ett annat avseende av 
intresse. De illustrera ganska ingående själva podsoleringsprocessen. 
De visa, hurusom blekjorden uppkommit genom en stark urlakning av 
de översta markskikten. Järnoxid och lerjord, kalk, kali och även fos- 
forsyra ha lösts ut men sedermera till en del anhopats i rostjorden, som 
är jämförelsevis rik på växtnäringsämnen. Det finaste materialet i blek- 
jorden, partiklar med en högsta diameter av 0,02 mm, har avslammats 
och särskilt analyserats. Analyserna visa, att det ej råder någon väsentlig 
skillnad i kemiskt hänseende mellan detta fina, genom blekjordens vitt- 
ring bildade slam och den underliggande, alldeles ovittrade sanden. Detta 
talar utan tvivel för TAMMS uppfattning (1915) angående podsoleringens 
förhållande till de olika mineralen i marken. Enligt honom lösas vid 
! Totalanalyser hos RAMANN (1886.) 
