64 HENRIK HESSELMAN. (1256) 
Direkta bakteriologiska undersökningar ge emellertid icke mycket svar på 
frågan, varför A-plantor utveckla sig på vissa platser. Jordprov från den 
parcell, där såddgroparna gödslats med det från heden sammanskrapade 
humustäcket, visa i en peptonlösning en mycket ringa ammoniakav- 
spaltningsförmåga (se tab. 9, proven 15—20). Proven härstamma från 
tvenne såddgropar med A-plantor, tvenne med B- och tvenne med C- 
plantor. Skillnaden mellan jordproven i dessa gropar är mycket obe- 
tydlig; i medeltal komma groparna med B-plantor högst, därnäst de 
med A-plantor och sist de med C-plantor. Skillnaderna äro emellertid 
så obetydliga, att de icke äro att fästa sig vid. De ligga säkerligen 
långt innanför de oundvikliga försöksfelen. Jordproven från såddgroparna 
inom parcell 2 visa en ganska hög ammoniakavspaltningsförmåga. Gro- 
parna inom denna parcell gödslades också med sex liter sönderhackad 
torv. Såddgropen med C-plantor visar emellertid en större ammoniak- 
avspaltningsförmåga än den med A-plantor. I jordprovens ammoniak- 
avspaltningsförmåga kan man sålunda i detta fallet icke finna någon 
anledning till plantornas olikartade utveckling. Samtliga jordprov sakna 
förmåga att nitrifiera BUHLERT-FICKENDEYS lösning; någon salpeter- 
bildning kan ej iakttagas, vare sig man infekterar lösningen med jord- 
prov från såddgropar med goda eller dåliga plantor (tab. 10). 
Undersöker man emellertid jordprovens förmåga att vid lagring bilda 
salpeter, kommer man utan tvivel den verkliga förklaringen närmare. 
Sommaren 1915 togos trenne jordprov från jorden invid de multnande 
lågorna å försöksfältet. Två av proven hade vid lagringstidens slut (åtta vec- 
kor) en ej obetydlig halt salpeterkväve, nämligen 4,0 och 1,2 mg per 
kg jord (tab. 12, nr 25 och 26). Det första är ett värde, som man stundom 
finner även hos sådan mark, där växterna äro svagt nitrathaltiga (se tab. 
7, nr 47 hos HESSELMAN 1917 a). Det tredje provet visar en obetydlig 
salpeterbildning, liggande inom försöksfelen. Dessa försök uppmuntrade 
till vidare studier sommaren 1916. Jordprov för lagring togos då från sex 
såddgropar med A-plantor, från fem med B-plantor och från sju med C- 
plantor. Inom varje grupp voro olika parceller representerade. Av de sex 
proven från såddgropar med A-plantor lämnade fem positivt 
resultat (se tab. 12, nr 7—11). I fyra av proven bildastvidfslas. 
ring avsevärda, och i två av dessa betydliga mängder salpeter- 
kväve, i det femte är halten salpeterkväve obetydlig, liggande 
inom försöksfelen. Av proven från såddgropar med B-plantor 
lämnar ett prov osäkert positivt utslag, de övriga rent nega- 
tivt: (Se taäb. 12, nro14—16). ' Ett av proven: hade dockribor 
jan en osäker nitrathalt, som försvann under lagringen. De 
sju proven från såddgropar med C-plantor lämna samtliga 
