110 L. MATTSSON MÅRN 
angiva stigande och dessutom, att för dessa senare stigningen ej kan anses 
bevisad, får man som slutresultat, att formklasskurvan inom bestånd av den 
typ, som här undersökts, i allmänhet uppvisar ett svagt fall med stigande 
dimension. I stort medeltal är korrelationsfaktorn — 0,28». Maximifelet för 
detta medelvärde beräknas till + o,r4. Detta felvärde erhålles som medel- 
tal ur maximifelen för de enskilda bestämningarna. 
Vidare säges (8, sid. 952, 870): >Som vi emellertid nyss ha visat, att form- 
klasskurvan tämligen säkert har ett mot de grövre dimensionerna sakta fal- 
lande förlopp — — —.» 
Slutligen lämnas den sammanfattning, som redan inledningsvis meddelats. 
I dessa citerade delar av avhandlingen påpekas alltså, att sambandet mel- 
lan diameter och formklass inom beståndet med hjälp av korrelationsräkning 
undersökts, och att därvid erhållits en med stigande dimensioner fallande 
formklasskurva. Detta begränsas emellertid till bestånd av just den typ, som 
här undersökts. 
Det beräknade maximifelet befinnes utgöra + o,r4. PETRINI säger härom 
(9, sid. 623, 259, rad 3 uppifrån): »Men vidare är maximifelet, således 
även sannolika felet betydande, så att det spelrum, man får för den uträk- 
nade funktionen, blir för stort.» Med anledning av detta yttrande förtjänar 
till en början påpekas, att övergången från maximifel till sannolikt fel före- 
faller något sökt. Båda dessa feluttryck härledas nämligen ur medelfelet och vila 
följaktligen på fullt ut samma beräkningar. I fråga om åskådligheten, som väl 
därför får vara det avgörande vid valet mellan dem, måste maximifelet anses ha 
företrädet. Någon anledning att beräkna sannolika felet ur ett redan befint- 
ligt maximifel föreligger följaktligen ej. I övrigt, eftersom maximifelet, 0,14, 
är hälften av korrelationsfaktorn, måste medelfelet vara 1/5 av samma stor- 
het. Det faller således, om än rätt knappt, inom de vanligen tillåtna grän- 
serna. Rätt egendomligt verkar det därför, att detta fel av PETRINI förkla- 
ras vara för stort, allrahelst som han själv (9, sid. 614, 250, rad 8 nedifrån) 
angiver den tillåtna felstorleken som !/g av korrelationsfaktorn. Emellertid tyder 
detta felvärde på, att den påvisade negativa korrelationen, d. v. s. fallande form- 
klasskurvan, ej är direkt beroende av tillfälliga kombinationer i vårt material. 
I fortsättningen diskuteras så huruvida de skiljaktiga korrelationsfaktorerna 
kunna sättas i samband med några bestämda beståndskaraktärer. Vore detta 
förhållandet, d. v. s. korrelationsfaktorn stege eller fölle samtidigt med att 
någon viss beståndskaraktär förändrades i viss riktning, borde detta kunna 
spåras i materialet. Bestånden äro visserligen utvalda med en strävan mot 
viss typ. Denna har emellertid vid insamlingen av lärkmaterialet fått göra 
sig mindre gällande än annars på grund av den begränsade materialtillgången. 
Bestånden måste därför uppvisa variationer och skiljaktigheter i så gott 
som alla beståndskaraktärer, och därför borde ett samband av ovannämnda 
slag kunna påvisas i materialet för den händelse det verkligen förelåge. Nå- 
got sådant samband kan emellertid ej spåras. Det är därför knappast troligt, 
att skillnaderna i korrelationskoefficientens värde äro beroende på bristande 
homogenitet i materialet, utan de torde kunna helt tillskrivas rena tillfälliga 
kombinationer av stammar inom de ur olika bestånd hämtade provstams- 
serierna. 
Ännu ett förhållande -som stöder detta resonemang kan här påpekas. 
Maximifelet på korrelationsfaktorn kan även bestämmas på andra vägar, näm- 
Ja 
