VARIATIONS- OCH KORRELATIONSBERAKNINGAR Anv 
ligen genom bedömning ur resultatet av en variationsberäkning, utförd å de 
enskilda korrelationsfaktorernas avvikelser från medeltalet, — 0,28. 
Denna beräkning lämnar ett maximifel av + 0,17. Att de på två så skilda 
vägar bestämda felvärdena falla varandra så nära som + 0,14 och + 0,17, kan 
ju anföras som ett synnerligen gott bevis för, att de olika enskilda värdena på 
korrelationsfaktorn, som ovan framhållits, verkligen äro beroende av tillfälliga 
kombinationer av stammar, och att dessutom de funna värdena på de tänkbara felen 
torde vara tämligen tillförlitliga. De enskilda korrelationsfaktorerna äro ju nämli- 
gen uttryck för individernas variationer i visst avseende inom bestånden. Göres 
upprepade bestämningar, komma naturligtvis dessa uttryck att antaga växlande 
värden på grund av tillfälliga kombinationer av individer. Ju större indivi- 
dernas variation är, dess större växlingar hos medeluttrycket kunna väntas. 
Dock ej större än 3 gånger dess medelfel. Detta stämmer i förevarande fall 
synnerligen väl. 
Ovanstående resonemang har endast berört den europeiska lärken. Då 
emellertid även undersökningarna å sibiriskt lärkmaterial lämnat liknande resul- 
tat, anser jag mig med stöd av framlagda siffror kunna påstå, att inom lärk- 
bestånd har kunnat påvisas en med stigande diameter fallande formklass- 
kurva. 
Jag anser med andra ord att PETRINIS omformulering av mina slutsatser 
ej äga stöd i de framlagda siffrorna. 
En annan sak är, att en verkställd regressionsräkning visat, att formförsämringen 
med stigande diameter är synnerligen obetydlig, så obetydlig, att även om prov- 
stammarnas medeldiameter kanske mången gång skulle skilja sig rätt betyd- 
ligt från beståndets, behöver man ej riskera, att den för dem beräknade 
medelformklassen i högre grad avviker från beståndets. Likaledes visar 
undersökningen, att beståndskubering efter medelformklass erbjuder fullt till- 
räcklig och mången gång betydligt större noggrannhet än kubering enligt en 
ur ett fåtal provstammar bestämd formklasskurva. 
Vi gå så vidare. Under rubriken terminologi (9, sid. 604, 240) påpekas, 
att deskogsmatematiska facktermerna strängt taget skulle behöva en revision. 
PETRINI anser sig emellertid ej närmare kunna gå in på spörsmålet om den 
allmänna terminologien utan håller sig endast till de begrepp, som komma 
till användning i själva avhandlingen. Efter en sådan inledning har man 
onekligen en viss rätt att vänta en strängt systematiserad uppställning av de be- 
handlade begreppen, följd av så noggrant utarbetade definitioner, att deras 
allmänna antagande på allvar skulle kunna diskuteras. 
Resultatet av författarens revisionsförsök motsvarar emellertid ej dessa för- 
väntningar. Hans definitioner sakna nämligen matematisk exakthet, vartill 
kommer, att av tidigare författare lämnade definitioner ej behandlas med den 
hänsyn man kan fordra. Det första begrepp, som beröres är »verklig form- 
klass». Detta definieras som »JOoNSONs (absoluta) brösthöjdsformklass = förhållan- 
det mellan diametern på halva avståndet mellan brösthöjd (1,3; m från mar- 
ken) och trädets topp». I senare tillkommen rättelse har tillfogats: »och dia- 
metern vid brösthöjd>». Mot denna definition kan till en början anföras att 
begreppet, såsom enbart av intresse för denna undersökning ej bör uppföras 
1 samma klass som de övriga med deras allmännare räckvidd. Namnet »verk- 
