VARIATIONS- OCH KORRELATIONSBERÄKNINGAR k13 
Formpunkt = den punkt, där de av vinden å en trädkronas olika delar 
applicerade böjande krafterna kunna tänkas koncentrerade. Denna punkt 
sammanfaller i allmänhet med tyngdpunkten i kronan. 
Formpunktshöjd — formpunktens höjd över marken uttryckt i procent av stam- 
mens hela höjd. 
Ordet formpunkthöjd är ju något ohanterligt, varför gärna i allmännt talspråk 
benämningen formpunkt användes i dess ställe. I definitioner med allmän 
räckvidd bör emellertid knappast något sådant tillåtas. 
Nästa defimition, formpunktsbedömd formklass, är oklanderlig, men borde lik- 
som »verklig formklass» ej föras i samma klass som övriga. De därpå föl- 
jande däremot, formklassenhet och formpunktsenhet kunna ej godkännas. Båda 
äro lika formulerade: »Formklassenhet — E — talet för formklassen, uttryckt i 
hundradelar», och »formpunktsenhet = FE — talet för formpunktens procentu- 
ella läge uttryckt i hundradelar». 
Söker man enligt definitionerna få fasta på de avsedda enheterna resulte- 
rar försöket i följande: Är formkvoten 0,637, torde talet för densamma vara 
just 0,637. Detta tal uttryckt 1 hundradelar torde bli 63,7. Denna tydning 
är emellertid osäker, då intet säges, om vad hundradelarna avse. Antages 
emellertid tolkningen som riktig, skulle i detta speciella fall just 63,7 bli en 
formklassenhet, d. v. s. enheten skulle växla med formkvotens storlek. Så- 
dan är naturligtvis ej författarens mening, utan man måste antaga, att på grund 
av olycklig formulering definitionerna fått helt annat innehåll, än vad som avsetts. 
Begreppen äro, som PETRINI meddelar, föreslagna av JONSON och första 
gången i tryck begagnade och definierade av mig på följande sätt: 
E = en /formhklassenhet, d. v. s. en procent av brösthöjdsdiametern (7, sid. 
215, 275). 
Fe = en /formpunktsenhet, d. v. s. en procent av stammens höjd (7, sid. 220, 280). 
Dessa definitioner anser jag kunna kvarstå. I detta sammanhang kan på- 
pekas att PETRINI förändrat beteckningen för formpunktsenhet från Fe till FE. 
Av vad anledning detta skett förklaras ej. Det får väl därför närmast anta- 
gas bero på förbiseende. Fullt lämpligt är det emellertid ej, åtminstone ur 
den synpunkt, författaren här anlägger, enhetlighetens. 
Om de två följande definitionerna, medelfel och medelavvikelse, är det i detta 
sammanhang ej mycket att säga. De äro fullt korrekt avfattade. Möjligen 
kan avslutningen i den senare, angående medelavvikelsen, betecknas som obe- 
hövlig. Där säges nämligen: »då detta medeltal är så beskaffat, att avvi- 
kelserna därifrån bilda minsta kvadratsumman». När intet särskilt angives, 
brukar med medeltal förstås det direkta aritmetiska mediet för viss grupp av 
värden. Detta utmärker sig emellertid just därför, att summan av kvadra- 
terna å de i medeltalet ingående enskilda värdenas avvikelser från detsamma 
är ett minimum. Formuleringen: »då detta medeltal — — PO TASk VA 
kan därför närmast anses som onödig upprepning. Dessutom borde ej samma 
tecken, Jd, begagnas för både fel och avvikelser. 
Mot den sista definitionen angående numeriska medelfelet finnes intet att invända. 
Därmed kan granskningen av definitionerna anses avslutad. Innan jag går vi- 
dare, vill jag emellertid för undvikande av alla missförstånd framhålla, att de 
begränsningar av begreppen, som här föreslagits, hittills endast i huvudsak av 
mig iakttagits. Så t. ex. skall uttrycket formklass nog i flertalet fall finnas an- 
vänt i stället för formkvot o. s. v. Jag anser emellertid, som redan förut framhål- 
