KOLNING OCH TORRDESTILLATION 153 
tigt förlopp. Vid kolningen enligt diagram II har det frigjorda vär- 
met fördelats på en längre tid. I förra fallet ha vi ett fenomen som 
motsvarar milans slagning, i diagram II finnas ej villkoren härför. 
Vi finna sålunda, att det frigjorda värmet ej upphör vid en viss fix 
destillationstemperatur, utan då huvudmängden kolsyra och vatten av 
vedens torrvikt bildats. Av diagrammen följer emellertid, att denna 
punkt måste ligga någonstädes mellan 350 och 400?. Går man högre, 
måste naturligtvis relativt mera yttre värme tillföras. Producenten av 
ugns- och retortkol är därför snarare böjd att hålia sluttemperaturen 
något lägre än högre än 400?. Järnretorten lider också mera, ju högre 
temperaturen är. 
Man kan i allmänhet beräkna, att utom destillationsgaserna åtgår vid 
yttre uppvärmning omkring 15 2 av den torrdestillerade veden eller 
en motsvarande mängd stenkol. 
På följande sätt kan denna åtgång beräknas, varvid antages, att såväl kolningsveden 
som eldningsveden ha 25 2 vatten, att veden vid torrdestillationen upphettas till 350? 
(i verkligheten existerar ej veden som sådan vid denna temperatur utan en mindre mängd 
träkol, som antages vara upphettat till 400”) att vedgaserna vid förbränning utveckla 427 
nyttig effekt av förbränningsvärmet hos den destillerade vedens torrvikt, att 2 25 exoter- 
miskt frigöres vid torrdestillationen, att slutligen utgångspunkten är 0?. 
Förbrukat värme vid torrdestillationen av 100 kg ved: 
250 koravdunstarwatten = 03301. 250 .ssms des 159 hkal. 
0730 01315 OMID S ER STR dgr AAA 1 GSR nd SOT 
255 hkal. 
75 kg torrvikt ved = SU = 36,75 hkal. 
100 
Orea = 2 2hkalt 
Effektivt värme av I kg ved med 25 9 vatten enligt det föregående =32,75 hkal. 
Antages att vid eldningen 60 94 härav utnyttjas = 19,65 hkal.+2,2 hkal. =21,85 hkal. 
Det må emellertid anmärkas att en del av vattnet i verkligheten ej förgasas utan dels 
släpas bort med gaserna dels kondenseras redan i destillationsapparaten och utgår därur 
i flytande form, 
Kolningsapparater. 
Milor." En gammal anordning för träkolning är liggande milor, vilka 
sannolikt utgöra en efterbildning av den antagligen äldsta formen för 
träkolning i gropar. Både liggande och stående milor förekomma i 
nutiden. Men de senare äro dock allmännare. Beträffande milans 
+ Litteratur: af Uhr, Berättelser om kolningsförsök 1814; Handbok för kolare 1814; 
C. A. Smitt, kolarpraktika Sthlm 1865; Rejmers: Om kolning och tjärfabrikation 1868; 
G. Sundelin: Om kolning i mila 1872; Molinder: Avhandling om kolning 1870; C. G. 
Wikström: Handbok i kolning 1904; Ernst Andersson: Skogsskolning 1907; H. Berg- 
ström och G. Wesslén: Om träkolning 1915. 
