154 PETER KLASON 
resning, risning och stybbning må här endast erinras om, att mil- 
bottnen bör vara torr, fast och dragfri. Ju oftare den användes, 
ju bättre bliver den, särskilt på grund av den beckhaltiga brandskorpa 
som bildas vid kolningen. »En god milbotten är ett räntebärande 
kapital.» Veden bör ingöras så sorgfälligt och tätt som möjligt. Den 
vedredda milan risas med riset taktegelformigt lagt, varpå följer det 
10—30 cm tjocka stybbet eller i brist härpå en blandning av sand, 
lera och mulljord. 
Vid milan liksom vid alla ugnar är dragets reglering det väsentli- 
gaste, men då vid fullständig förbränning ett starkt drag är fördelak- 
tigt, måste omvänt i milan ej underhållas ett kraftigare sådant, än som 
är förenligt med kolningsprocessens vidmakthållande. Luften inkom- 
mer därvid genom upptagna fotrymningar. Rökgaserna bana sig väg 
genom stybbet eller genom särskilt upptagna rökhål däri, varvid är 
att märka, att här som alltid röra sig gaserna från ett ställe med högre 
tryck till ett sådant med lägre, där röken utträder ur milan. Vidare 
är att märka, att kolningen alltid söker sig dit, varest luftsyre finnes, 
alltså emot de ställen, varest luften inströmmar. Draget i milan och 
kolningen gå sålunda normalt i motsatta riktningar. Det finnes emel- 
lertid även ett annat tryck i milan, som spelar en betydande roll, näm- 
ligen de olika gasernas partialtryck. Även här röra sig gaspartiklarna 
från ett högre till ett lägre partialtryck, om än detta sker långsamt 
på grund av friktionen. Detta är vad man kallar diffusion. Luftsy- 
ret diffunderar sålunda dit, där det konsumeras, vilket framkallar en 
sig nedåt flyttande begränsad kolningszon, alldenstund diffusionen är 
så långsam, att syret endast hinner en kort väg vid beröringen med 
kolet, innan dess tryck sjunker till noll. Även vattenångan spelar en 
stor roll vid vedens uttorkning. Genom varandra följande utveckling av 
ångan och kondensation av densamma sprider sig vedens uttorkning 
framför kolningszonen, varvid I kg kondenserad vattenånga av 100? fri- 
gör 5 hkal som undan för undan ånyo konsumeras. En del av detta 
vatten kommer till bottnen i flytande form (milvatten). 
Principen är, att kolningen skall fortgå så långsamt som möjligt, så 
att ej mera kol förtäres än som behöfs för vedens uttorkning och upp- 
hettning till urgasningstemperatur. Erfarenheten lär, att för detta 
ändamål så mycket värme behöver frigöras, att milan får en medel- 
temperatur av cirka 500?. 
Det kan synas vara principenligast att tända milan under kullbetäck- 
ningen och sedan söka föra kolningen horisontalt mot bottnen. Förut- 
sättningen härför är emellertid, att luften överallt har fritt tillträde vid 
milans botten, vilket också kan ske genom att på densamma anbringa 
