156 PETER EEASON 
att de uppkomna kolen börja att angripas av luftens syre, som då 
genom upphörd gasbildning får en högre partialkoncentration, varigenom 
den utströmmande röken får en högre temperatur än 100”, och dess 
torkförmåga sålunda ej ut- 
nyttjas. Rökhålen måste 
då förläggas längre ned. 
Det är emellertid att be- 
märka, att rökhålen sänka 
trycket i intilliggande delar 
i milan, varigenom även 
luftsyret drages dit. Det 
kan därför lätt förekomma, 
att rökhålen föra kolningen för mycket åt periferien, så att mera cen- 
trala delar bliva ofullständigt koladet. I själva verket är det rik- 
tigare att ej upptaga rökhål (kola utan rök) och i stället låta röken 
sila genom en lagom tjock betäckning. Fotrymningarna böra däremot 
Fig. 7: Genomskärning av liggmila. 
vara talrika, så att vid foten kolningen drages i koncentriska ringar 
till periferien, och ej bildar uddiga stjärnor. Det är klart, att ju våtare 
veden är, ju mera luft måste släppas in i milan, ty ju mera av de 
uppkomna kolen måste förtäras av luftens syre för att alstra det för 
vattnets förgasning nödiga värmet. Å andra sidan är det ock tydligt, 
att ej mera luft bör insläppas, än som är nödigt för att alstra det för 
kolningens fortgång nödiga värmet, ty eljest stiger temperaturen i 
milan över 5002 och icke blott luftens syre utan även CO, och vatten- 
ånga angripa kolet (CO, 
+C=2C0=7 390 hkal. 
och C +F2ILO=C07T 
2 = 300 Nikal), var 
vid dubbel förlust upp- 
kommer. Ju långsammare 
drivningen sker, ju bättre ; 
utbyte av kol och, vad ej ve 
som även är viktigt, ju 
fastare kol böra erhållas. 
Värmlandsmilan skiljer 
sig från östgötamilan huvudsakligen genom sin s. k. varmgång. Denna 
består av en med torr och lättantändlig ved fylld gång, som för från 
milans mitt till den s. k. dalsidan eller lägsta sidan av milan. Värm- 
landsmilan lägges nämligen vanligen på sluttande mark. Milan tändes 
i mitten och sedan drager sig elden till följd av den fotrymning som 
Fig. 8. Balkro vid liggmilans gavlar. 
1 Jfr Skogskolning av ERNST ÅNDERSSON; Skogsvårdsföreningens folkskrifter n:r 10. 
