SKOGSPOLITISKA INLÄGG Xx 39 
vara, att ett land bör själv förädla sin råvara — varför då göra undantag på skogs- 
hushållningens och sågverksindustrins område. Dessutom har lantdagen på 
det skarpaste ogillat forststyrelsens åtgärd, att genom s. k. konsessionsköp fram- 
kalla ökad konkurrens och bättre avsättning på diverse skilda skogsprodukter 
— förebärande ett godtyckligt gynnande av diverse köpare, samt att stora för- 
ädlingskostnader sålunda icke kommit landet tillgodo. Styrelsen intar onek- 
ligen en brydsam ställning mellan å ena sidan opinionen för största möjliga 
försäljning inom närmaste framtid av all gammal skog, som nu »ruttnar ner 
på rot», som det heter — samt å andra sidan industri- och arbetarinflytanden, 
vilka inom lantdagen funnit så kraftigt gehör. 
Men för tillfället är brist på födoämnen och dragare ett av huvudskälen 
varför icke stora arbetsstyrkor nu kunna uppbringas på egna eller utländska 
bolags hyggesplatser. Och så kommer det att förbliva troligen minst ett år 
framåt — ty krigets spår igensopas mycket långsamt. Alltför stora avverk- 
ningar kunna icke i detta nu igångsättas, och förhoppningarna på avsevärt 
större inkomster ur statsskogarna för åren 1918—1920 äro ganska små. 
Visserligen komma inkomsterna att uppdrivas med åtskilliga tiotal miljoner 
årligen, men till hundratal miljoner går det dock ej, huru mycket man än 
ville önska det. 
Vi hava alltså fortsättningsvis; å ena sidan optimistiska och oftast på lösan 
grund byggda förslag att förbättra landets finanser genom massavverkningar 
av gammal skog, och å andra sidan djupare gående inlägg och reservationer 
i frågan, grundade på omsorg av statens framtida skogshushållning, utan att 
taga hänsyn till dylika svävande opinioner för dagen. 
Våra stora skogsrikedomar äro vårt säkraste framtidsstöd. Att förvalta dem 
rätt, och så ekonomiskt som möjligt, är ingalunda en lätt sak varken för den 
ena eller andra meningsriktningens förfäktare, och allra minst i nu rådande 
orosfyllda och oberäkneliga tid. 
Januari 1919. T. J. BLOMQVIST. 
VÅR SKOGSAVDIKNINGSPOLITIK. 
Ett svar till doktor FRANS KEMPE. 
I senaste häftet av Skogsvårdsföreningens tidskrift har doktor Kempe gjort 
ett uttalande med anledning av mitt föredrag vid Skogsvårdsföreningens sam- 
manträde den 18 mars förlidet år. 
Det måste erkännas, att jag blev mycket förvånad över doktor Kempes ut- 
läggning och tolkning av mitt berörda föredrag. Han säger, att han tagit 
till orda, enär »skogsägarna kunde taga detsamma (föredraget) som fullgod 
anledning att upphöra med alla dikningar». Hur doktor Kempe kunnat komma 
till en sådan slutledning är för mig obegripligt. Jag måste vädja till den 
opartiske läsaren av Skogsvårdsföreningens tidskrift. Mitt föredrag är ju helt 
infört där, och innehållet kan bedömas av envar. Jag föreställer mig, att 
den opartiske läsaren omöjligt kan ge doktor Kempe rätt i hans ovan citerade 
uttalande. Jag har visst icke »varnat för dikningar», som doktor Kempe på- 
står, utan jag har tvärtom framhållit, att det icke var fråga om några ytterlig- 
heter i den riktningen. Jag önskade endast, att vi skulle taga dikningsfrågan 
under omprövning, väga fördelar och olägenheter och icke såsom hittills en- 
