40 x SKOGSPOLITISKA INLÄGG 
dast tro, att avdikning är enbart nyttig och alltid försvarlig. Och jag har 
särskilt pointerat, att vi böra dika med förstånd, då jag själv under en lång 
skogsmannabana så ofta sett exempel på, huru pengar ödslats på oförståndiga 
och resultatlösa dikningar. Men även om en skogsägare kan anse sig hava 
rätt att ödsla med pengar på oförståndiga dikningar, enär detta är hans en- 
sak, så har han dock knappast rätt att ödsla med arbetskraft, ty sådant häm- 
nar sig i så fall på andra områden, och vi ha som bekant ej något överflöd 
på arbetskraft i våra skogar, enkannerligen icke å de stora norrländska vwid- 
derna. Det var framförallt med tanke härpå, som jag i mitt föredrag fram- 
höll, att, »innan vi bestämde oss för dikning av mossar i större skala, det 
likvisst torde vara vår plikt att först se till, att våra redan förhandenvarande 
produktiva skogsmarker verkligen gjordes fullt producerande», och beträffande 
särskilt Norrland, »så ha vi fullt upp av att under de närmaste tiotalen år 
söka läka, vad vi under de senaste femtio åren eller mera förstört genom en 
lättvindig avverkningsmetod, dimensionshuggning, ha vi utglesat Norrlands 
skogar och därigenom förskaffat oss råhumusbildning och försumpning över 
ofantliga arealer». Jag har således icke avrått ens för avdikning av mossar 
(hög- och vitmossar). Jag har endast begärt, att, innan vi taga itu med dem 
z större skala, vi skola, med den fåtaliga arbetskraften som står oss till buds, 
söka läka de sår, som genom vårt eget förvållande åsamkats våra förutvarande 
producerande skogsmarker, som nu efter skogarnas utglesnande eller borthug- 
gande i större eller mindre grad ligga lägervall, ofta i förening med markens 
försumpning. Och beträffande alla våra kärr och försumpade marker över 
huvud har jag i mitt merberörda föredrag framhållit, att »vi böra, och att 
det är vår plikt att genom avdikning göra skogbärande»>. 
Med dessa mina klara och tydliga uttalanden för ögonen synes det svårt 
att förstå, huru doktor Kempe kan påstå, att jag »varnat för dikningar», ge- 
nerellt sett, så att »skogsägarna kunde taga föredraget som fullgod anledning 
att upphöra med alla dikningar». 
Om doktor Kempe vill göra sig mödan att studera, vad jag verkligen sagt 
1 mitt berörda föredrag, och därefter vill precisera sin kritik med hänvisning 
till av mig gjorda uttalanden, så skall jag för sakens skull med nöje upptaga 
ämnet för vidare diskussion i tidskriftens spalter. 
Till slut en randanmärkning: 
Doktor Kempe påstår, att alla veta, att Tyskland får tillräcklig nederbörd, 
ehuru största delen av dess moras och sumpmarker förvandlats till åkrar, 
ängar och skogsmarker. Ja visst, men det stämmer ju precis med vad som 
i föredraget framhållits, nämligen att avdunstningen är mycket god från 
åker, äng, ävensom från skogsmark, nota bene om den, som i Tyskland är fal- 
let, är beklädd med tät och hög skog. Det är först, när dikning av en mosse 
föranleder varken mossens uppodling till åker eller dess försättande i skogs- 
produktivt skick, som dikningar verka skadliga i avdunstnings- och även andra 
hänseenden. Men sådana dikningar kunna, som bekant, hos oss uppvisas i 
ganska stort antal. 
Örebro i februari 1919. 
UNo WALLMO. 
