98 x ”SKOGSPOLITISKA INLÄGG 
inöm dess giltighetsområde och har till syfte att bevara skogskapitalet, medan 
de i en återväxtlag ingående bestämmelserna såsom nämnt endast avse sådan 
mark, där detta är nödvändigt för bevarandet av förefintliga återväxtmöjlig- 
heter. — Den andra av de antydda synpunkterna på en tillfyllestgörande 
återväxtlag är, att i den bör utsägas icke blott az återväxt skall beredas, 
utan även Ahurudan, d. v. s. att den skall vara nöjaktig. Ty avsikten med 
en återväxtlag, att bereda möjlighet till nya skogsskördar, kan givetvis icke 
uppnås, om den beredda återväxten får vara hur mindervärdig som helst. — 
Till ett fullständigt genomförande av nämnda avsikt hör slutligen — den 
tredje synpunkten — att skyldigheten att sörja för återväxt tillämpas icke 
blott efter avverkning, utan även där befintligt skogsbestånd spolieras annor- 
ledes, såsom genom brand eller dylikt. För ett framtida skördande av sko- 
gen är det likgiltigt, huruvida det förutvarande beståndets tillintetgörande 
berott på ägarens eget i ekonomiskt syfte tillkomna bestämmande eller för- 
orsakats av någon utanför hans bestämmande liggande omständighet. 
I alla dessa tre angivna hänseenden är 1903 års lag bristfällig. Vad den 
förstnämnda synpunkten beträffar, eller bevarandet av återväxtmöjligheterna i 
sådana fall, där dessa kunna förspillas vid en oförsiktig avverkning, har den 
ju visserligen blivit tillgodosedd beträffande vissa trakter genom skyddsskogs- 
lagen, men de angivna reproduktionssvårigheterna förefinnas på många trakter, 
som ej äro inbegripna under den, utan höra under den allmänna skogsvårds- 
lagen. Om t. ex. vid en ute i havsbandet pågående avverkning det befinnes, 
att om den får fortgå, det måste bli omöjligt att få återväxt, och skogsvårds- 
styrelsen utverkar avverkningsförbud, så måste detta ändock hävas, om pant 
eller borgen ställes. Det går icke att vägra förbudets upphävande på den 
grund att avverkningens fortsättande skulle göra alla åtgärder till tryggande 
av återväxt resultatlösa. 
Vad härefter den föreskrivna återväxtens kvalitet beträffar, så säges intet 
uttryckligt därom i 1903 års lag. I de fall, där ett ingripande sker, d. v. s. 
där åtgärder skola vidtagas för reproduktion, sörjes emellertid nog för att den 
blir tillfredsställande, kvalitativt och kvantitativt. Men däremot är lagen kraft- 
lös beträffande sådana fall, där icke särskilda återväxtåtgärder kunna före- 
skrivas, d. v. s. där vid avverkningen kvarlämnas så mycket, att återväxten 
icke kan anses »uppenbarligen äventyrad». Då om sålunda kvarlämnad åter- 
växts beskaffenhet intet finnes stadgat, har vid lagens tillämpning något in- 
gripande icke ansetts kunna ske, även om det kvarvarande lämnar mycket 
övrigt att önska i fråga om växtkraft eller täthet. Denna lagens oförmåga 
att hindra tillskapandet av s. k. skräpskogar kan nog sägas vara dess största 
svaghet. 
Något stadgande slutligen av innebörd att förplikta till vidtagande av åter- 
växtåtgärder även i andra fall än efter avverkning innehåller som bekant icke 
1903 års lag. 
Kommittén har nu sökt fullständiga lagen i de angivna hänseendena, och 
mycket bör givetvis ock med ett dylikt fullständigande vara vunnet. Men 
man har inte kunnat stanna vid detta. Bristfälligheterna i de nuvarande 
skogsvårdsförhållandena hänföra sig icke blott till 1903 års lags undermålig- 
het såsom återväxtlag betraktad, utan för deras avhjälpande fordras även be- 
stämmelser, som sträcka sig utöver ramen för en återväxtlag. På sina håll 
har det t. o. m. yrkats, att alla enskilda skogar skulle underkastas en i lag 
