1005 SKOGSPOLITISKA INLÄGG 
är även kalhuggning medgiven: »där vid avverkning skog icke kvarlämnas». 
I detta ligger också, att någon skillnad icke gjorts mellan reproduktion me- 
delst fröträd och genom kultur, d. v.: s. att den förra icke tillerkänts något 
företräde 7 Jagen eller omgärdats med särskilda bestämmelser. TI det andra 
ledet av de anförda orden, om skog som kvarlämnas icke är av nöjaktig tät- 
het och beskaffenhet, innefattas det förhindrande av skräpskogar, som ovan 
angivits såsom en av huvuduppgifterna vid påbättrandet av 1903 års lag. 
Sker gallring eller ljushuggning på ett riktigt sätt, d. v. s. så att det kvar- 
stående är fullt växtkraftigt och av nöjaktig täthet, så fordrar lagen ingenting. 
Men tages, såsom nu så ofta sker, det växtliga ut och det mindervärdiga 
lämnas kvar, eller skulle någon hitta på att göra något slags plockhuggning 
i en redan förut dålig skog, så får han enligt förslaget vidtaga åtgärder för 
erhållandet av en god återväxt. Därvid får han också, heter det i paragrafen, 
taga bort på avverkningsområdet kvarstående träd och buskar, i den mån 
så befinnes för ändamålet erforderligt. Hurudan den fordrade återväxten skall 
vara, har redan sagts: »av sådan täthet och beskaffenhet, att densamma med 
hänsyn till rådande naturförhållanden må anses nöjaktig.> Och denna åter- 
växt skall vara till finnandes inom skälig tid efter avverkningen, var och en 
av de särskilda åtgärderna skall därför företagas på sin vederbörliga tid; 
sker något avsevärdare dröjsmål därmed, har skogsvårdsstyrelsen att ingripa, 
och då kan det vara slut med ägarens självbestämmanderätt beträffande de 
vidare åtgärderna, så att dessa bestämmas genom överenskommelse mellan 
honom och skogsvårdsstyrelsen eller, om detta ej lyckas, genom domstols- 
procedur. Slutligen har i paragrafen insatts en bestämmelse, som i grund och 
botten kunde vara överflödig, därför att den ligger i det redan sagda, men som 
ansetts lämplig till förebyggande av tvekan, nämligen därom att vid reproduk- 
tion markägaren har rätt att välja trädslaget, endast med den väl helt natur- 
liga inskränkningen, att där annat reproduktionssätt än självsådd anlitas, träd- 
slaget icke får vara för växtplatsen uppenbarligen olämpligt. 
I 3 $ stadgas om reproduktionsskyldighet i andra fall än efter avverkning 
— något nytt alltså, som ej har motsvarighet i den nuvarande lagen. De 
faktorer, förutom avverkning, varigenom skogsbestånd kunna mer eller mindre 
spolieras, torde kunna sammanföras i tre grupper: naturhändelser, betning av 
hemdjur och åverkan. Vad som årligen i denna väg åstadkommes genom 
brand, storm, snö, svampar, insekter m. m., finns det ju ingen möjlighet att 
i siffror beräkna, men att det icke är småsaker, behöver ej här påpekas. 
Men för närvarande finns ingen skyldighet att reparera sådana skador, icke 
ens när den skadelidande får direkt ersättning att användas på reproduktions- 
åtgärder, såsom i regel är fallet vid antändning från järnväg. Att markägaren 
kan stoppa ett sådant belopp i fickan och låta brandfältet ligga där är varken 
tillfredsställande ur skogsvårdssynpunkt eller för rättskänslan. Emellertid, 
medan en avverkning är beroende av ägarens eget fria bestämmande, får ett 
iordningställande av en skogsmark efter annan spoliering en karaktär av tvång, 
och av denna olikhet bör följa, att reproduktionsskyldigheten i detta senare 
fallet ej kan få samma omfattning som 1 det förra. Den konstitueras i för- 
slaget på följande sätt:! att åtgärder icke må fordras till större kostnader än 
! Förutsättning för inträdandet av reproduktionsskyldighet är naturligen här, liksom i 2 $, 
att den uppkomna skadegörelsen gått så långt, att den kvarvarande skogen ej är av den 
nöjaktighet, som i nyssnämnda $ angives. 
