SKOGSPOLITISKA INLÄGG x 101 
som motsvara dels värdet av de vid skadegörelsen fällda träd, som finnas 
kvar å området eller av ägaren tillgodogjorts, ävensom av de kvarstående 
träd, som blivit så skadade, att de ej böra bibehållas, eller eljest måste så- 
som hinderliga för återväxten borttagas, samt dels den ersättning, markägaren 
i anledning av skadan uppburit eller kunnat uppbära. Förpliktelsen spetsar 
med andra ord på en tvångsplacering av det genom ramponeringen lösgjorda 
skogskapitalet uti ett nytt sådant, som är forstligt acceptabelt. På grund av 
tvångsförhållandet har ytterligare en medgift gjorts åt markägaren: om kvar- 
varande träd behöva tagas bort, får han så lång tid på sig därför, som på- 
kallas av billig hänsyn till arbetskostnad och' möjlighet för virkets avsättning. 
Vad som nu sagts gäller, där markägaren ej på något sätt haft med skade- 
görelsen att göra. Har han däremot uppsåtligen förorsakat denna eller har 
den vållats genom betning av hans egna kreatur eller därigenom att han 
åsidosatt någon honom lagligen åliggande skyldighet — t. ex. enligt skogs- 
eldslagen eller den föreslagna lagen mot insektshärjningar, skyldighet att upp- 
rensa bäckar eller hålla dammlucka öppen — så böra de angivna restrik- 
tionerna bortfalla och ägaren ha full reproduktionsskyldighet. Han är då i 
paritet med, om han satt i gång en avverkning. Vad som särskilt här bör 
pointeras, är att i denna bestämmelse ligger förslagets grundregel beträffande 
betning av hemdjur å egen skogsmark. Sådan betning har ansetts icke kunna 
eller böra helt förbjudas, men ägaren får taga på sig konsekvenserna be- 
träffande skogsvården, d. v. s. eventuellt bota genom betningen uppkommen 
skada, om denna når en omfattning, som står i strid med 2 paragrafens krav på 
en återväxt. Detta betyder ju särskilt, att kulturfält och annan föryngring måste 
av ägaren skyddas. Medan i den nuvarande lagen betesnyttningen går före 
skogsvårdsintresset även på skogsmark, hävdas sålunda här detta intresse så- 
som starkare än rätten till skogsbetet. 
Den sista paragrafen i denna avdelning, den 4, förlägger ansvaret för repro- 
duktionsåtgärder på markägaren, och innebär alltså en olikhet mot 1903 års lag. 
Vid denna fråga är att skilja mellan skyldigheten att föranstalta om själva åt- 
gärdernas utförande och det slutliga eller ekonomiska ansvaret för dessa, och 
att åtminstone den förra skyldigheten ej bör åligga en avverkare, har synts 
kommittén påtagligt. Det är till egendomens och alltså ägarens fromma som 
reproduktionen företages och det bör därför kunna förväntas, att den i regel 
av honom utföres med mera noggrannhet och omsorg, varemot en främmande, 
för fastighetens bästa likgiltig avverkare i allmänhet torde söka komma ifrån 
sin skyldighet så lättvindigt som möjligt och endast fullgöra det allra nöd- 
torftigaste.  Arbetskostnaden bör också ställa sig billigare, om arbetet utföres 
av ägaren och hans folk än om avverkaren, vilken oftast icke bor på platsen, 
skall ombestyra det, och denna minskning i omkostnaden kan räknas som en 
vinst för markägaren, därför att om avverkaren skall svara för arbetet, det 
givetvis härför göres ett avdrag på köpeskillingen, motsvarande avverkarens 
drygare arbetskostnad. Ävenså kan ett utförande av arbetena genom en annans 
arbetsfolk alltid vara förenat med vanskligheten av att förvecklingar kunna 
uppstå mellan verkställaren och markägaren, med hänsyn till arbetsfolkets till- 
träde till fastighetens område, behovet av betesfred m. m. — Men även 
det slutliga eller ekonomiska ansvaret har kommittén ansett böra bäras av 
markägaren. Då 1 1903 års lag ansvaret lades på avverkaren, grundades 
detta därpå, att den som framkallat behovet av reproduktionsåtgärder, också 
