102Xx SKOGSPOLITISKA INLÄGG 
borde få svara för dem. Men just detta resonemang måste, om det följes 
till grunden, leda till markägaren såsom den ansvarige. Ty vare sig han 
själv avverkar skogen så, att reproduktionsåtgärder bli nödvändiga, eller han 
gör sådan upplåtelse åt en annan, att denne kan göra det utan att överträda 
sitt avtal, så är det ägaren, som förfogar över sin skog och tager avkast- 
ningen därav. Om han därvid säljer träden, först sedan han avverkat dem 
eller om han med köparen avtalar, att denne skall verkställa avverkningen, 
synes detta icke kunna motivera någon olikhet beträffande ägarens skyldighet 
att sörja för återväxt. I det förra fallet får han högre köpeskilling, men skall 
själv vidkännas avverkningskostnaden, i det senare får han lägre köpeskilling, 
men slipper nämnda kostnad. Det har sålunda först och främst synts kom- 
mittén vara det naturliga och rättmätiga att markägaren skall svara för re- 
produktionsåtgärderna. Vidare torde därmed vinnas mera klarhet och reda i 
förhållandet mellan avverkare och markägare, till fromma för dem båda. 
Avverkaren får visserligen vidkännas en ökning i köpeskillingen, men denna 
ökning bör vara att föredraga framför att hava efter avverkningen kvarstående 
efterräkningar. Skogsägaren å sin sida vet från början vad han har att rätta 
sig efter, och slipper att, som nu, då avverkaren skolat ombesörja återväxten 
och köpeskillingen beräknats lägre med hänsyn härtill, riskera att en vacker 
dag, om avverkaren lyckas undandraga sig eller befinnes urståndsatt att full- 
göra sina förpliktelser, få träda emellan med påföljd att sålunda få vidkännas 
återväxtkostnaderna två gånger — ett nu möjligt förhållande, som väl är till 
båtnad för det allmännas krav på reproduktion, men står föga väl tillsammans 
med 1903 års lags princip om avverkaren såsom den för återväxten rättvis- 
ligen ansvarige. Även för skogsvårdsstyrelsernas del torde ansvarets förläg- 
gande på ägaren medföra en fördel så till vida, som de endast få en part 
att hålla sig till beträffande reproduktionsåtgärder; även enligt den gällande 
lagen hava de väl rätt att om de så vilja vända sig direkt mot ägaren, men 
mången gång lära de ha ansett sig böra i första hand taga avverkaren för 
huvudet, ofta med påföljd att sedan nödgas attackera även ägaren. Vad slut- 
ligen synpunkten av säkerhet beträffar, är det väl obestridligt, att tvennes an- 
svar gentemot skogsvårdsstyrelsen för reproduktionskostnader skall vara säkrare 
än bara den enes, men enligt förslaget skall icke blott, likasom nu, ansvaret 
i fråga följa med äganderätten till fastigheten, så att varje ny ägare eo ipso 
blir betalningsskyldig, utan även för dylik fordran finnas pant- och förmåns- 
rätt i fastigheten. Och härmed torde säkerhetssynpunkten vara fullt tillgodo- 
sedd. Dessutom har emellertid, ehuru kanske egentligen på grund av andra 
synpunkter, medgivits skogsvårdsstyrelsen rätt att efter av den verkställda 
kulturarbeten taga ut kostnaden handräckningsvis av avverkaren, varefter denne 
får söka igen den av markägaren. 
5—38 $$ utgöra nästa avdelning: »särskilda bestämmelser angående växtlig 
ungskog.» Att för angivandet av ungskog föreslå några dimensionsbestäm- 
melser har naturligen ej kommit i fråga. Redan i benämningen uwungskog har 
man en anvisning, att slutgränsen för en skogs hörande under ungskogsskyd- 
det bör vara att finna i dess ålder, och likaså riktar sig härvid tanken helt 
naturligt på fröbarheten seller fröfunktionerandet. Så har ju skett även be- 
träffande tidigare förslag i ämnet, men därvid har man kört fast på den om- 
ständigheten, att fröberhetsåldern är olika i olika delar av landet, och denna 
omständighet föranledde som bekant domänstyrelsen att i sitt förslag av 1895 
