SKOGSPOLITISKA INLÄGG KAP 
basis av denna syneförrättning skall likvid ske av allmänningsdelägarna till 
kronan. Men kronan skall vidkännas syneförrättningskostnaderna, och på 
grund härav torde i många fall icke komma att påkallas likvid; i så fall 
tillfalla ekarna och storverksträden allmänningsdelägarna utan ersättning. 
Detta sätt har synts vara att föredraga framför att låta delägarna lösa till sig 
träden, om de vilja, och i annat fall nödga kronan tillgodogöra sig dem inom 
viss tid, vilket varken skulle gagna skogsvårdens eller annars någondera par- 
tens intresse. 
VII—XI. De närmast följande förslagen äro huvudsakligen av formell 
innebörd och avse upphävandet av skyddsskogslagen samt därav och i övrigt 
påkallade ändringar i de lokala skogsvårdslagarna, för Gottland, Norr- och Väster- 
bottens kustland och lappmarker, samt vissa husbehovsskogar. I gottlands- 
lagen göras dock några sakliga ändringar. 
XII. I förordningen om skogsvårdsavgift har en ändring gjorts i syfte att 
då de söder om Västerbottens län liggande sporadiska hemman, som lyda 
under ”lappmarksförordningen, icke äro berättigade till bidrag ur skogsvårds- 
kassan, de också skola slippa erlägga skogsvårdsavgift. 
XIII. I det följande förslaget behandlas betning på mark, som enligt 5 $ 
i stängselförordningen skall anses vara till gemensamt mulbete upplåten. De 
härutinnan rådande svårigheterna kunna föras tillbaka till det förhållandet, 
att på varje sådant markområde både ägaren och hans grannar hava betes- 
rätt, men det endast är ägaren, som har någon skogsvårdsförpliktelse. För 
att avhjälpa svårigheterna fordras en korrespondens mellan nämnda rätt och 
förpliktelse — antingen taga bort Dbetesrätten för grannarna eller också ut- 
sträcka skogsvårdsskyldigheten även till dem. Kommittén har valt det senare, 
d. v. s. att låta dem som begagna sig av betesrätten, också ansvara för den 
eventuella skadan genom betningen. Men här kommer till en särskild om- 
ständighet: att vissa djur, nämligen får och getter, åstadkomma större skada 
än andra. Det kunde därför, om några betesdelägare släppte ut får och 
getter, andra åter nötkreatur, uppstå orättvisa eller åtminstone svårigheter vid 
fördelandet av skadeansvaret. Kommittén har därför tagit steget fullt ut och 
förbjudit all betning av får och getter å ifrågavarande marker annat än av 
varje markägare å hans egen mark och så, att han om dem håller sådan 
vård, att de icke komma in på annans område. Något fullföljande eller på- 
byggande av 1876 års förordning och dess principer har kommittén så myc- 
ket mindre velat slå in på, som det är kommitténs övertygelse att den till 
grund för nämda förordning liggande uppfattningen om olika förhållanden i 
förevarande hänseende inom olika delar av landet och därav följande behov 
av olika lokala bestämmelser endast är något som en gång kommit in i den 
allmänna föreställningen, men i själva verket icke uppbäres av ett verkligt 
behov av dylikt skogsbete för ifrågavarande djur. Beträffande betningen av 
andra kreatur är det enligt vad som sagts att märka, att det icke är fråga 
om ett ordnande av betesrättens utövande till de därtill berättigades fromma, 
utan tvärtom om ett reglerande av de genom betningen för deltagarna upp- 
kommande förpliktelserna. Häri föreslås nu: Alla markägare, som begagna 
sig av betesrätten, skola utgöra ett beteslag. På yrkande av någon av dem 
skall utses en eller flera tillsyningsmän att ombesörja åtgärder till skydd för 
skogen och dess återväxt; kan man ej enas om valet, har Konungens befall- 
ningshavande att på anmodan utse tillsyningsman. Vållas genom betningen 
