KUORS SKOGSPOLITISKA INLÄGG. 
och de, som orsakas genom kolonisationskommittén, men måste jag avstå 
från att uppdraga några paralleller, enär man härvid skulle komma att röra 
sig med för många obekanta faktorer. Ett par synpunkter må dock fram- 
hållas. 
Skogsanslaget för kolonisationskommitténs kolonat uppgår för de mindre 
till 3 har och för de större till 17,5 har i medeltal, alltså en väsentlig skill- 
nad mot nybyggenas stora anslag, som förut visats vara i medeltal 80,25 har 
pr nybygge. De dryga kostnader för vägar m. m., som förorsakas staten 
genom upplåtande av kolonat, undgås på intet vis genom nybyggesupplåtelser, 
enär som bekant staten bär den ojämförligt största bördan av väganläggningarna 
i Lappmarken. Tyngst väger dock det skälet, att effektiviteten av kolonisa- 
tionen genom kolonat säkerligen blir betydligt mycket större genom den 
planmässighet och kraft, som härvid kan åstadkommas, gent emot de tämligen 
principlösa nybyggesupplåtelserna. 
Vänder man så uppmärksamheten mot trakterna ovan odlingsgränsen, möter 
man genast, som förut framhållits, en helt ny princip, nämligen en strävan 
att inskränka bosättningarna så mycket som möjligt. Dessutom söker staten 
här att bibehålla de upplåtna områdena i sin hand och blott giva åborna 
nyttjanderätt till sina områden. Det är hänsynen till lapparnas rättigheter, 
som ligga till grund för denna princip. Hur länge den principen skall till- 
erkännas bärande kraft torde vara svårt att avgöra. Ett är säkert: mer än 
ett tillfälligt hinder för kulturens framträngande utgör den inte. För min del 
har jag ingenting emot, att den fått bli bestämmande för avvittringsarbetet i 
fjälltrakterna, dels därför, att humanitära skäl onekligen tala för att den om- 
välvning i lapparnas levnadsvillkor, som måste komma, bör ske så småningom 
för att mildra verkningarna av omvälvningen, dels därför, att man möjligen 
kan hoppas att kolonisationen framdeles skall ske efter rationellare principer 
än nu. När jag talar om en förändring i lapparnas levnadsvillkor, menar 
jag, att antingen måste lapparna bli bofasta åkerbrukare eller — gå under. 
Ett tredje alternativ finnes enligt min mening ej. Statsmakternas välmenande 
försök att genom konstlade medel (kåtaskolor m. m.) söka binda lapparna 
vid nomadlivet är vackert men opraktiskt. Det skall emellertid villigt er- 
kännas, att lappen som nybyggare i allmänhet är undermålig, men en tendens 
att överge nomadlivet och bli bofast förefinnes, och det torde bli svårt att 
motarbeta densamma. Lapparna inse, att om de skola kunna bestå som folk- 
stam, måste de ändra levnadssätt i överensstämmelse med det framträngande 
svenska folkelementet. I längden kunna statsmakterna ej heller hindra det 
framträngande odlingsarbetet. Att början till en ny tid redan skönjes för 
dessa trakter synes av inlandsbanans beslutade sträckning, som delvis löper 
ovanför odlingsgränsen. 
Hur statsmakterna sökt lösa den invecklade frågan om bosättning ovan 
odlingsgränsen skola vi se i det följande. 
Ett flertal bosättningar hade vid efteravvVittringens början givetvis redan 
ägt rum. I förbigående bör nämnas, att vid den allmänna avvittringen ett 
avsevärt antal hemman fingo sina områden bestämda, varför en rätt talrik 
stam av jordbrukare redan förefanns. Att direkt avhysa dem, som före av- 
vittringen eller sedermera utan tillstånd slagit sig ned ansågs väl ej ur huma- 
nitär synpunkt låta sig göra. Vid bedömande av upplåt esevillkor för dessa 
»nybyggare» tog man hänsyn dels till det intrång lägenheten kunde komma 
