20 EITTERA TOR 
mera lämplig som lärobok än den annars förut vid de sydsvenska skogssko- 
lorna använda HALLERS och Jurius' handbok; detta främst på grund av den 
större vetenskapliga exaktheten och den klarare framställningskonsten i andra 
upplagan av »Kort handledning i skogshushållning». 
Då bokens första upplaga torde vara väl känd för denna tidskrifts läsare, 
behöver jag ej närmare ingå på de olika kapitlens innehåll utan vill endast 
framhålla de väsentligaste förändringar som vidtagits i den nya upplagan. 
Liksom i den första upplagan är boken fortfarande indelad i skilda kapi- 
tel, vars antal ökats från 21 till 27 och ordnats i något annan följd än förut. 
Efter en kort men verkringsfullt skriven inledning behandlar kap. I liksom i 
första upplagan våra skogars utvecklingshistoria med en nyskriven samman- 
fattning över landets växtgeografiska regioner. 
Som andra kapitel följer i den nya upplagan en beskrivning över skogs- 
marken (var kap. VI i den gamla upplagan), behandlande berggrunden, de 
lösa jordlagrens uppkomst, mineraljordens allmänna egenskaper och humus- 
täcket. l 
Tredje kapitlet i båda upplagorna rör trädens byggnad såväl yttre som inre. 
Fjärde kapitlet behandlar »Trädens livsvillkor», motsvarande första uppla- 
gans »De klimatiska faktorernas betydelse för träden». Här beskrives lju- 
sets, värmets och vattnets betydelse för träden, varvid även skador genom 
köld och snö samt vindarnas menliga inverkan på trädvegetationen fått följa 
med 1 detta kapitel. 
Det femte kapitlet är liksom förut bokens största avdelning, behandlande våra 
skogsträd. Som nya underavdelningar finna vi här beskrivningar över berg- 
tallen och vitgranen, avdelningen om ädelgranen är något utvidgad, enen och 
idegranen ha nu också fått sin beskärda del. Av nya trädslag har i denna 
upplaga vidare medtagits avenboken, kapitlet om boken har naturligen något 
utvidgats, och i kapitlet om eken har skilts på de båda ekarterna i vårt 
land. Uppgiften att rikliga fröår hos tallen blott inträffar vart 8:de—r10:de år 
torde ej vara riktig. Senare årens erfarenheter ge åtminstone vid handen, att 
tallfröåren förekomma betydligt oftare (se de årliga frörapporterna från Skogs- 
försöksanstalten). Under kapitlet lärken har förf. ej tillgodogjort sig de senaste 
undersökningsresultaten. Så måste t. ex. följande generella omdöme vara 
oriktigt: »Stammen är hos den europeiska lärken mera snabbvuxen och blir 
ofta mer eller mindre krokig, hos den sibiriska däremot är den rak, men 
växer långsammare». Sålunda är som bekant den skotska rasen av den 
europeiska lärken lika rak som den sibiriska, som ibland kan vara krokig. 
På lika mark och ett lämpligt klimat, d. v. s. ej allt för sydligt, växer den 
sibiriska lärken lika fort, om ej t. o. m. något fortare än den europeiska. 
Därest uppgiften att »djup, lucker minreraljord, särskilt i mot söder och syd- 
ost exponerade områden, erbjuder för lärken de gynnsammaste utvecklings- 
betingelserna» skulle avhålla någon att på medelgoda eller svagare marker 
försöka lärk, så måste man beklaga detta. Jag menar att en uppgift borde 
efter de senaste undersökningarna lämnats på de slags marker, där lärk verk- 
ligen kan odlas. 
Sjätte kapitlet beskriver växtsamhällena; kapitlet motsvarar kapitlet »norr- 
ländska skogssamhällen» i den första upplagan. Här är avdelningen om lövsko- 
garna givetvis utvidgad med en skildring över bokskogar och en särskild avdel- 
ning har influtit under rubriken »trädlösa växtsamhällen», behandlande ljung- 
