SKOGSADMINISTRATION Xx 159 
Styrelsen får erinra, att de i tabellen angivna 4 förststående distrikten tillsammans avse 
i huvudsak samma områden som de 6 siststående, vari de förstnämnda fördelats vid di- 
striktsreglering från och med år 1916. 
Av sammanställningen framgår bl. a., att under åren 1908 och 1909 avsevärd procent 
av det till försäljning utbjudna virket, särskilt inom dåvarande Luleå distrikt, icke kunde 
under respektive år säljas; under de därefter följande åren 1910—1913 med i stort sett 
stadigt och jämnt uppåtgående konjunkturer i trävarumarknaden visade sig ingen större 
svårighet att avyttra virket, då spekulanterna tydligen hade en känsla att den gynn- 
samma marknaden skulle fortfara ännu en tid. Ehuru de efter krigsutbrottet inträdda 
förhållandena å särskilt fraktmarknaden vållade viss osäkerhet å det allmänna läget, för- 
siggingo dock försäljningarna från kronans skogar under de första krigsåren rätt gynn- 
samt. Under åren 1917 och 1918 tillkommo emellertid ett par förhållanden, som högst 
ofördelaktigt inverkade på samma försäljningar, nämligen dels de i huvudsak på grund 
av 1917 års bränslekommissions åtgöranden för anskaffande av brännved, orimligt höjda 
arbetsprisen och den i samband därmed inträdda knappheten å arbetskraft, dels den svå- 
righet att anskaffa proviant åt skogsarbetare och foder åt dragare, som uppstod i an- 
ledning av genomförd ransonering å ett flertal varor, transportförbud m. m. När sam- 
tidigt härmed skeppningarna allt mer inskränktes i följd varav brädgårdarnas lediga 
utrymmen begränsades, samt flottningarnas bedrivande förhindrades genom uppståndna 
strejker m. m., torde ingen kunna förvåna sig över att avsättningen från synnerligast 
avlägsnare revir och skogar visat betydande avmattning. Sålunda synes av förestående 
tabell att under år 1918 respektive 45 och 66 & av det å auktion utbjudna virket från de 
två nordligaste distrikten icke kunnat försäljas under året, samt att inom Norrland i 
dess helhet nära en tredjedel av utbjudet virke förblivit osålt. Att sistnämnda år 
allenast 6 4 av det utbjudna virket från Härnösands distrikt icke funno köpare, 
torde varit beroende därpå, att inom detta distrikt, som i huvudsak omfattar Änger- 
manälvens flodområde, konkurrensen mellan virkesköparna alltid varit särdeles livlig, 
vilket förhållande torde hava sin orsak bl. a. däri, att kvalitén å det från kronoskogarna 
efter vattendraget levererade virket i regeln är särdeles god och att områdets flottnings- 
väsende är väl ordnat. 
Beträffande Gävle—Dala distrikt, som icke ingått i siststående tablå, hava förhållandena 
i stort sett varit enahanda som i de norrländska distrikten. Särskilt i fråga om det av 
motionären uppgivna, vid 1918 års utgång oförsålda virket eller 254,525 träd, är att 
märka, det härav ej mindre än 217,200 träd förskriva sig från Idre och Transtrands 
revir, under det att inom distriktets övriga 11 revir tillsammans allenast 37,325 träd för- 
blivit osålda, ett antal som knappast kan anses vara nämnvärt. Det bör icke väcka för- 
våning, att de större virkesköpande bolagen ett år som det senast förflutna med våld- 
samt högt uppdrivna pris å arbetsmarknaden — timmerkörare med häst hava under vin- 
tern beräknat en dagsförtjänst av 80 å 100 kronor i de övre Dala-socknarna — samt 
med nästan oövervinnerliga svårigheter för anskaffande av proviant m. m. endast ogärna 
velat inköpa skog å rot inom mera avlägsna bygder, utan i dess ställe sökt förlägga 
verksamheten till mera välbelägna orter där billigare arbetskraft kunnat erhållas och i 
övrigt drägligare förhållanden varit rådande. I sistnämnda trakter har för den skull 
efterfrågan å virke varit mycket livlig och sådan betalats med osedvanligt höga pris. 
Det förhållandet, att under nu senast förflutna år betydande del av det till försäljning 
avsedda virket icke kunnat försäljas till beräknade skäliga pris, torde med hänsyn tagen till 
därunder rådande, här nyss berörda säregna förhållanden icke i och för sig utgöra något 
starkare motiv till att staten i större omfattning bör bedriva egen förädlingsindustri. 
Styrelsen får även i detta avseende hänvisa till den diskussion i frågan, som fördes 
vid här förut omförmält möte i styrelsen med rikets överjägmästare sistlidne november. 
Gent emot vad motionären såsom motiv för sin framställning i ytterligare en del av- 
seenden anfört och uttalat i frågan om den hittillsvarande statsskogsdriften kunde visser- 
ligen göras befogade erinringar, men då berörda uttalanden icke hava nämnvärd betydelse 
för nu ifrågavarande spörsmål, anser sig styrelsen i detta sammanhang böra lämna dem 
åsido. Då motionären emellertid å sid. 21 anför att statlig sågverksrörelse icke är något 
nytt och oprövat, ehuru den ännu icke kommit till utförande i Norrland, samt i fort- 
sättningen meddelar, att staten äger icke mindre än 14 smärre sågar på kronoparker i 
södra och mellersta delarna av landet, vilka lämnat gott resultat, får styrelsen erinra att, 
sedan Eders Kungl. Maj:t vid skilda tillfällen på styrelsens förslag härför anvisat me- 
del, styrelsen gått i författning om anordnande av flera, med nyssnämnda, i mellersta 
och södra delarna av landet belägna, liknande sågverk i övre Norrland, varom motio- 
