74 MEDDELANDEN FRÅN SKOGSVÅRDSFÖRENINGEN 
så skulle erfordras ett betydligt antal år. Ha snöbrotten däremot inträffat 
så att stammarna ha grövre dimensioner i brottet, så böra träden omedelbart 
avverkas. 
Vad snöbrottskadad ungskog beträffar så har jag inte haft stort material, 
men i alla fall över 100 stammar. Där har påträffats ett högst väsentligt 
antal träd med icke alls rötskadade stammar. I en 39-årig skog voro 59 24 
fria från - röta, i en 30-årig skog voro 67 & av de snöbrutna träden fria 
från röta, och så minskades undan för undan procenten rötskade träd allt- 
eftersom den snöbrutna- skogens ålder minskades. Detta förhållande står 
emellertid i strid med professor Lagerbergs slutsats, att växtliga skogar äro 
mest utsatta för rötskada efter snöbrott, 
Vidare har jag undersökt de tagna trissorna med avseende å specifika vik- 
ten. Omkring 700 vägningar hava utförts på materialet, jag haft till förfo- 
gande. Därvid visade det sig, att där rötan framtränger i trissan, ställets speci- 
fika vikt endast uppgick till o,s53 eller o,355. Som bekant har splinten betyd- 
ligt högre specifik vikt, c:a o,8 och däröver, och har kärnan likaledes en högre 
specifik vikt. Det tyder på att om jag har mycket gammal skog med väl 
utvecklad kärna, så skulle sådan skog inte vara mycket utsatt för röta. Detta 
överensstämmer ju också med professor Lagerbergs undersökningar. Men går 
man vidare och undersöker skog, där det icke förekommer kärnbildning, men 
i stället mycket splint, så framtränger rötan i sådana träd ej heller vidare 
kraftigt. 
Resultatet blir sålunda, att vid snöbrottsskada såväl splint som kärna giva 
ett relativt gott skydd mot rötans framträngande, och att rötans bästa an- 
greppspunkter finnas innanför splinten, i ved som ännu ej övergått till kärna. 
Träd med liten splint och liten kärna äro alltså mest utsatta för rötskada 
efter toppbrott. 
Det finns mycket stora arealer med snöbrottskadad skog. Det finns sam- 
manhängande arealer, som uppgå till I ooo hektar och däröver, men skogs- 
män vilja icke lägga så stora ytor kala på en gång. 
Jag har tagit mig friheten framföra förestående synpunkter, därför att man 
troligen kan tillmäta dem allmängiltighet. Och det är givetvis gott för en 
skogsman att veta, att när diametern vid brottstället är ringa, så kan rötska- 
dan inte bli vidare stor om man låter snöbrutna träd stå kvar för att ej be- 
höva helt ödelägga bestånden. 
Professor Lagerberg framhöll att trädtypen inte har betydelse för rötans 
utbildning. Jag vill inte träda i breschen för den omtalade kamgranen, men 
det är klart, att trädtyper med stor specifik vikt bättre hindra rötan att ut- 
vidga sig. Professor Lagerberg har ju som slutresultat kommit till att växt- 
lig skog är mest angripen av röta. Såvitt jag kan förstå står detta i motsats 
till eller överensstämmer icke med att vattenhalten i celler är hämmande för svam- 
parnas utbredning. Det är väl så, att den största vattenhalten förekommer i 
virket hos de växtliga skogarna, och det är därför rötan bör förekomma re- 
lativt mindre hos växtlig skog. 
Så till sist vill jag påpeka att den skillnad, som förefinnes i tillväxthastig- 
heten mellan rötor i professor Lagerbergs och mitt material kan förklaras 
därigenom att tillväxthastigheten i förra fallet hänför sig till rötornas första : 
utvecklingsår och i senare fallet till 6 ä 7 år. 
/ 
