SNÖBROTT OCH TOPPRÖTA HOS GRANEN x 175 
Professor T. Lagerberg: Det var intressant att få höra hr Kolmodins 
framställning. De resultat, som han erhållit av sin undersökning, synes mig 
i stort sett väl överensstämma med mina egna, men han har tydligen trott 
sig kunna tolka dem på annat sätt i flera punkter. En del anmärkningar 
gjordes ju också mot mina slutsatser. Om hr Kolmodin ej funnit så stora 
tillväxtbelopp för topprötorna som jag gjort, så torde detta bero därpå, att 
han ej mätt rötorna på samma sätt som jag. Vidare har hr Kolmodin trott 
sig finna en mycket enkel mätare på topprötornas tillväxthastighet i brottytans 
diameter. Min egen undersökning har däremot visat, att ett dylikt fast sam- 
band icke kan påvisas, just därför att andra viktiga fakorer, vilkas betydelse icke 
närmare kan preciseras, verka reglerande på rötbildningen. Endast så mycket 
kan man med någorlunda stor säkerhet påstå, att utsikterna för en snabb 
spridning av rötan äro större vid grova brott än vid fina. Jag anser mig 
alltså icke vidare behöva ingå på denna fråga. 
De exempel från den skadade ungskogen, som hr Kolmodin framdrog, och 
som skulle stå i strid med mina egna resultat, synes mig snarare bekräfta 
dessa. Att sådana unga granbestånd nu visade en så stor procent icke röt- 
skadade stammar, beror helt enkelt därpå, att kärnved här icke kommit fram 
1 brottytorna. För övrigt kanske resultatet icke skulle ha ställt sig så gynn- 
samt, om undersökningen uppskjutits ytterligare några år. 
Det var vidare en del andra anmärkningar som framställdes. Jag tänker 
härvid särskilt på den betydelse, som hr Kolmodin vill tillmäta vedens specifika 
vikt för rötbildningen. Stammens specifika vikt beror ju dels på virkets 
större eller mindre frodvuxenhet, men dessutom på splintens växlande mäktig- 
het, ty det är här som vattnet är tillfinnandes. Om rötan ej utvecklar sig i 
splinten, som ju har den högsta specifika vikten, utan i ett vedparti, där denna 
är mycket liten, så är det klart, att betingelserna för en snabb rötbildning i 
de växtliga stammarna även äro de största. Detta behöver naturligtvis icke 
utesluta, att vattenhalten i dessa stammar samtidigt är större, och hr Kolmodins 
slutsats, att rötan sålunda av denna orsak borde förekomma mindre i växtlig 
skog, måste betecknas som förhastad. Vattenhalten i splinten har naturligtvis 
1 första hand betydelse för splintens rötfasthet. Men detta betyder icke att 
vattenhalten i och för sig motverkar rötbildning. Vad som härvidlag är av 
vikt är splintens ringa lufthalt, som givetvis är beroende av dess höga vattenhalt, 
och för övrigt förfogar splinten uppenbarligen över ett allt för ringa syre- 
överskott för att tillåta mycelens utveckling, då syret förbrukas av det levande 
vedparenkymet allt efter som det tillföres. Detta kan emellertid medelbart 
tänkas inverka även på syrehalten i kärnvedens luft, och det är därför möj- 
ligt, att en bred splint kan verka något fördröjande på rötans utveckling inom 
kärnveden. Men att detta åtminstone icke kan generaliseras, ha mina under- 
sökningar visat. 
För övrigt vill jag ytterligare betona, att jag tror, att det är möjligt, att 
övervallningarna kunna hålla tillbaka topprötorna i de frodvuxna stammarna, 
och att rötans tillväxt i dessa därför kan bli mindre, trots det att den genom 
stammens anatomiska konstruktion faktiskt äger större utvecklingsmöjligheter. 
Vi få kanske därför inte räkna med fullt den ökning i tillväxtintensiteten, 
som vi enbart av denna orsak skulle vara berättigade till. 
Det är klart att det är brott vid grövre diameter, som medföra den största 
faran. Men om man å andra sidan kan vara någorlunda säker på, att rötan 
