170X MEDDELANDEN FRÅN SKOGSVÄRDSFÖRENINGEN 
ej växer så hastigt efter brott vid liten diameter, så är det i alla fall ej utan 
risk, om man, som hr Kolmodin förordar, i sådana fall låter träden kvarstå: 
Man må betänka, att om rötan efter exempelvis 20 år endast vuxit en meter, 
så har stocken naturligtvis förlorat åtskilligt i värde, då den kanske under 
denna tid nått propsdimension i toppen. Att på rak arm bedöma vid vilken 
diameter stammen är bruten, och på denna grund avgöra om den bör få stå 
kvar eller ej, är väl för övrigt inte så lätt. Jag har därför ej ansett mig 
kunna förorda, att några av snöbrott skadade träd skulle få kvarstå, åtmin- 
stone beträffande de norrländska skogarna. För Sydsveriges vidkommande 
vill jag emellertid för närvarande ej uttala mig. 
Skogschefen Ernst Andersson: Jag tror att de forskningsresultat profes- 
sor Lagerberg här offentliggjort äro betydelsefulla och praktiskt användbara 
vid skogsskötseln. Då det gäller att bestämma vilka träd som skola utgall- 
ras och vilka som skola kvarlämnas i ett bestånd, söker man ju utsortera 
alla träd, som äro av mindre betydelse för produktionen, framför allt sådana, 
som samtidigt gå sin undergång tillmötes på grund av en eller annan orsak. 
För de skogsägare, som ej förut haft kännedom om topprötan, utgör denna 
undersöknings resultat en ytterst värdefull fingervisning. 
Många skogsägare, som redan tidigare haft kännedom om topprötans ut- 
bredningshastighet på grund av observationer, som gjorts av skogvaktare och 
faktorer vid avverkningarna, hava givetvis sökt utgallra de toppbrutna träden. 
Men skogsägarna hava icke alltid full handlingsfrihet. Denna är som bekant 
inskränkt genom lagbestämmelser, och i vissa delar av landet råder utsynings- 
tvång. Det har ofta visat sig att vederbörande tjänstemän eller myndigheter, 
som hava att kontrollera skogslagarnas efterlevnad eller att verkställa utsy- 
ningarna, ej velat tillmäta topprötan någon avgörande betydelse för utsyningen. 
Sedan rötans utbredningshastighet nu blivit vetenskapligt konstaterad, torde 
sådan hänsyn ej kunna vägras. 
Jag ser i denna vid skogsförsöksanstalten utförda undersökning ett vackert 
exempel på den direkta nytta, som de svenska skogarna hava av anstaltens 
verksamhet. 
Skogsingenjör E. Hammarstrand: Det är ju en för praktikens skogsmän 
mycket viktig fråga, som här upptagits till behandling. Inledaren nämnde 
att det råder delade meningar bland skogsmännen om nödvändigheten av att 
avverka snöbruten skog. Från början vill jag då förklara mig höra till dem, 
som anse att toppbrutna granar enligt en god skogshushållning böra avverkas 
så snart som möjligt. Inledaren ansåg också att toppbrotten äro mindre far- 
liga för granen i Sydsverige än i Norrland. Den saken skall jag ej yttra mig 
om, men säkert är, att snöbrotten äro vanligare i Norrland, särskilt å vissa 
högre belägna trakter, där de också i de flesta fall medföra allvarlig skada 
för träden. 
Men man kan vid en stämpling å sådana områden ej bedöma de särskilda 
träden med deras skador var för sig; de måste ses och dömas i samband 
med beståndet i dess helhet. Det gäller då att avgöra om man skall avverka 
alla toppbrutna träd, eller om man för beståndsvårdens skull bör lämna en 
del. Förekomma toppskadorna över en större trakt, är ju klart att man bör 
förlägga föryngringshuggningen eller slutavverkningen till de hårdast skadade 
delarna, men inom de bestånd eller delar därav, som av olika orsaker inte 
omedelbart kunna eller böra slutavverkas blir man ofta satt i den ställningen, 
