a 
SNÖBROTT OCH TOPPRÖTA HOS GRANEN MT 
att man måste göra sig den frågan: vilka toppbrutna träd kan jag utan större 
ekonomisk skada för skogsägaren tillsvidare lämna? 
Det är det vidsträckta granområde mitt i Västerbottens lappmark, som fått 
namnet Stöttingfjället, som jag nu närmast tänker på. Där förekomma snö- 
brott av alla åldrar, ofta i sådan omfattning, att det möter stora svårigheter 
att åstadkomma en ordnad behandling av bestånden, som därtill för det mesta 
äro söndertrasade genom dimensionsavverkningar. 
Vid en stämpling inom nämnda område, å kronoparken Vargen i Örträsks 
socken, gjorde jag — utan alla anspråk på vetenskaplig precision — några 
undersökningar för att utröna den hastighet varmed rötan utbrett sig efter de 
där allmänt förekommande snöbrotten. Det var då särskilt tre typer, som jag 
fann värda intresse ur förut nämnda synpunkt, och för var och en av dessa 
har jag här en företrädare. 
Den första är en gran, som mätte 11 tum vid brösthöjd, åldern var om- 
kring 300 år. Den kvarstående stamdelen seller stubben var 44 fot lång och 
toppbrottet syntes ha inträffat för bortåt 60 år sedan. Under denna tid hade 
rötan gått ner 23 fot från brottet räknat. Nedifrån var trädet angripet av 
rotröta till en höjd av 10 fot, och den mellanliggande delen bestod av s.k. 
fast rödved, som är olämplig också såsom massaved, d. v. s. trädet var odug- 
ligt eller ett vrak. 
Den andra är en gran på 165 år, 8 tum vid brösthöjd och växande å god 
mark och i jämförelsevis skyddat läge. Toppbrottet hade inträffat för om- 
kring 40 år sedan på en höjd av 32 fot, och rötan hade sedan dess trängt 
ner 12 fot. Trädet lämnade en felfri rotstock om 20 fot och 6 tum i topp. 
En tredje typ har jag företrädd med en gran om 6 tum vid brösthöjd och 
omkring 225 år gammal. Snöbrottet hade skett 22 fot från marken och 
troligen för något mer än 50 år sedan, Omedelbart under brottet hade från 
en gren växt upp en ny topp, som sedan»torkat och brutits av. Därefter 
hade från en annan gren en fot rätt under den förra skjutit upp en tredje 
topp, som nu "var frisk och grön och kottrik och räknade 20 årsringar vid 
basen. Denna topp växte upp på ett avstånd av 8 tum från huvudstammen, 
således en tydlig s. k. bajonettbildning. Rötan hade under hela tiden ej 
gått ner längre än en fot under fästet av den sistnämnda grenen eller två 
fot från brottet. — Nu vill jag inte påstå att rötan inte skulle kunna rå på 
granar, som satt ny topp, men jag vågar av detta och av andra fall dra den 
slutsatsen, att om ett träd visar sin livskraft genom att såsom jag nämnt sätta 
en eller flera nya toppar, det också finns skäl att tro, att rötan där har mindre 
möjligheter att breda ut sig än vid ett toppbrott där inga sådana nya toppar 
utvecklas. 
När man nu ämnar göra en rensningshuggning i ett bestånd inom en så- 
dan trakt med exponerat läge och med mer eller mindre skadad skog, och där 
ungskog kanske helt och hållet saknas blir frågan närmast, icke vilka topp- 
brutna träd jag bör avverka för deras egen skull, utan vilka jag tillsvidare 
kan lämna för beståndets skull. Det finns då tydligen ingen anledning att 
stämpla ut och kosta avverkning på vrakträd, som ofta kunna göra nytta som 
markskydd om de få stå kvar. Träd av typen n:r 2 däremot böra snarast 
avverkas och tillvaratagas för att räddas innan rötan gått för långt. Slutli- 
gen tycks det som om det skulle finnas skäl för att i regel lämna de träd 
som satt ny topp. — Dessa nu omnämnda fall hänföra sig till de vanliga 
