178x MEDDELANDEN FRÅN SKOGSVÅRDSFÖRENINGEN ++ 
»svårare» toppbrotten, eller sådana där i medeltal omkring en tredjedel av 
stammen brutits av, de »lindrigare» fallen torde vara mindre utsatta för röta. 
Det är glädjande att denna fråga nu upptagits till undersökning, och den 
skall säkerligen även vinna på att ytterligare utredas, allt till tjänst särskilt 
för de skogsmän, som ha att verkställa stämplingar i sådana trakter där snö- 
brotten äro vanliga. 
Jägmästare G. Kolmodin: Jag blev missförstådd av professor Lagerberg, 
och skall därför be att få lämna några upplysningar. Det var särskilt angå- 
ende specifika vikten i träden. Det gällde visst inte att utröna hela trissans 
specifika vikt, utan jag gjorde flera prov i samma trissa på olika radielt av- 
stånd från rötan. Sålunda tog iag alltid ett prov inåt märgen, och ett annat 
prov i närheten av rötan, vanligen cirka en centimeter därifrån och om möj- 
ligt hörande till ungefär samma årsringar som dem rötan framträngde i. Sist 
tog jag ett prov i splinten. Alltså gjordes minst tre olika undersökningar på 
skilda ställen å trissan, och erhölls alltid överensstämmande olika specifik vikt. 
Som medelresultat av undersökningarna erhölls att specifika vikten blev 
0,58 inåt märgen, o,s53 där rötan går fram, och 0,86 till 0,90 1 splinten. Det 
var således inte en hopblandning av kärna och splint, utan ett starkt sär- 
skiljande av dem, varigenom jag fått den uppfattningen att svampen kraftigast 
och lättast utvecklar sig innanför splinten och utanför kärnveden. 
Jag kan inte underlåta att fråga om professor Lagerberg möjligtvis kan ha 
tagit fel, när det gällde att beräkna rötans ålder. Det är ju inte alltid så lätt att 
urskilja de sista årsringarna. Professor Lagerberg har ju räknat sig till, att 
snöbrott förekommit under en hel följd av år. Men å de trakter, jag känner 
till, ha snöbrott icke förekommit mer än åren 1911—1912. 
Professor Lagerbergs undersökningar hava säkert stor betydelse. Visst skall 
all toppbruten skog avverkas. Men skogsmannen vill inte på en gång kal- 
lägga alltför stora områden. Mina undersökningar äro gjorda för att om möj- 
ligt utröna den risk man löper, då för beståndsslutenhetens skull kvarlämnas 
träd med små toppbrottsskador. ; 
Professor T. Lagerberg: Jag skulle vilja säga, att vad hr Hammarstrand 
anfört, visar en alldeles eklatant överensstämmelse med min egen erfarenhet. 
Hr Hammarstrand anser tillämpligt för övre Norrland, att sådana träd, som 
utbildat ersättningstoppar, böra kunna kvarlämnas, och detta kan ju möjligen 
försvaras. Men jag vill dock framhålla, att jag i mitt material har flera så- 
dana stammar med ersättningstoppar, där rötan nått en avsevärd utveckling, 
och man torde därför icke av några få undersökningar vara berättigad till 
det generella omdöme, som hr Hammarstrand framfört. 
Vad hr Kolmodin anförde om sina undersökningar över virkets specifika 
vikt, kan knappast vara ägnat att ge mig någon större tilltro till hans resultat, 
i all synnerhet som hans uppfattning av begreppen kärna och splint hos gra- 
nen ej tycks vara fullt klar. Att växlingar i den specifika vikten inom den 
döda kärnveden kunna förekomma är en naturlig sak. Detta beror närmast 
på växlingar i årsringsbredden på olika avstånd från märgen, men att denna 
växling skulle vara så regelbunden, att den minsta specifika vikten alltid skulle 
föreligga »innanför splinten och utanför kärnveden», som hr Kolmodin vill 
göra troligt, är i och för sig osannolikt. Då hr Kolmodin dessutom anser 
att rötans läge i stammen bestämmes av de vedpartier, som ha den minsta 
specifika vikten, så är detta uppenbarligen en förväxling av orsak och verkan. 
