RUTGER SERN ÄNDER. 



mot norr, och som skogen höjer sig bortåt 250 meter i vertikal 

 riktning uppe på fjällsidorna. Svealands nuvarande vegetation fro- 

 dades i södra Norrland, och regio alpina upptog ej som nu oöver- 

 skådliga vidder utan mindre områden och sträckor; glaciärerna 

 voro troligen inskränkta till ett minimum. 



Utgående från Östersjöns hydrografiska förändringar, vilka vi 

 efler Munthes föredöme ofta taga som norm för Nordens post- 

 glaciala historia, få vi den allra första delen av denna postgla- 

 ciala värmelid i Norrland under sötvattenskedet, Ancyhisperioden, 

 den ojämförligt större delen under det varma saltvaltenskedet, 

 Litorinaperioden. Det är Ancylussjöns söta vatten som uppvräkt 

 de strandvallar, vilka markera den allbekanta marina gränsen 

 (M. G.), eller, som den ock kallas, den baltiska gränsen (B. G.), och 

 det är från Litorinahavet Norrland under den svenska vallens 

 höjning gjort de mest omfattande landvinningarna. 



Om vi gräva oss ner genom någon av Norrlands otaliga myrar 

 med en mera typisk och ej för svårtydd lagerföljd — vi taga 

 t. ex. ett litet skogskärr i Ångermanland — kunna vi ganska lätt 

 med hjälp av en botaniskt sakkunnig skaffa oss vittnesbörd om 

 den postglaciala värmetidens inverkan på växtvärlden. Ur botten- 

 gyttjan slammar botanisten fram frukter av Carex pseudocyperus, 

 Lycopiis européns, Ceratophylliim deniersiim o. a., vilka nu ej 

 finnas i trakten, utan först några breddgrader söderut börja ingå 

 som normala florelement. Och ej sällan träffar man i torven 

 nötter av hassel, som bekant en buske, vilken, om man undantar 

 Gästriklands egentligen till det uppsvenska vegetationsområdet 

 hörande lågland, nu endast växer på vissa lokalklimatiskt gynnade 

 lokaler i sydöstra Norrland. 



Det har då sitt stora intresse att se, hur långt upp i lagerföljden 

 dessa sydliga växter fortsätta. Övre delen av de lager, där hassel- 

 nötterna ligga, visa sig vara bildade ur växtsamhällen, som levat 

 under jämförelsevis ringa vattentillgång, ofta till och med utgjorts 

 av skog. Denna uttorkningshorisont härstammar från den post- 

 glaciala värmetidens sista del, den subboreala perioden. Det var 

 den tid, då vegetationsperiodernas värme var så stark, att neder- 

 börden ej räckte till att hålla vattenståndet i mossar och kärr 

 upp till passpunkten, utan då dessa över stora delar uttorkade 

 och kläddes av skog, busksnår eller hed. 



Men denna uttorkningshorisont tar uppåt ett brått slut. Med 

 en tvär, ibland nästan knivskarp gräns överlagras den av ett nytt 

 torvslag, som vid närmare undersökning visar sig vara bildat av 

 blöta kärrsamhällen. Vi stå enligt min tanke inför ett klimat- 



