DE NORRLANDSKA SKOGARNAS FÖRHISTORIA. 3 



omslag av djupt gående verkningar, den postglaciala klimat- 

 om slörtningen. Sommarens värme avtar, den minskade avdunst- 

 ningen från mossar och kärr samt en ökad nederbördsmängd 

 bringa deras vatten att åter stiga i höjden. Följden blir en stor- 

 artad försumpning av de subboreala myr-skogarna under den nya 

 tidens, den siibatlantiska periodens, starkt torvbildande myrar. 



Det är just upp till denna kontakt, som hasselnötterna gå, 

 men icke en centimeter högre. 1 den subatlantiska torven står 

 ej en nöt att anträffa. Och på fjällen finner man tallstubbarna 

 i myrarna just upp till denna omkastningsnivå; därovan saknas 

 tallens lämningar alldeles. Klimatomslaget har pressat ner växt- 

 världens övre gränser. Hasseln och de sydliga växterna försvinna 

 från större delen av Norrland, och trädgränsen sänkte sig 

 200 — 275 meter, något olikformigt i Norrlands olika klimaltyper, 

 ungefärligen till sitt nutida läge. 



Vi ha nu slut på Litorinatiden. Östersjöns förut salta vatten 

 utsötas genom de ymnigt flödande tilloppen och antar till- 

 närmelsevis samma hydrografiska och biologiska karaktär som i 

 nutiden. Med hänsyn tagen till dessa förändringar talar man 

 om Limnceatiden. Endast en ringa del av den stora landhöjningen 

 återstår. Vi stå nu också ganska långt fram i tiden; genom en 

 del lyckliga arkeologiska fynd och vissa jämförande naturhistoriska 

 studier har jag kunnat förlägga denna skickelsedigra klimatomkast- 

 ning till övergången mellan bronsåldern och järnåldern, d. v. s. 

 till omkring år 500 före Kristus. 



Att döma bl. a. efter de ej ovanliga grus- och sandinspräng- 

 ningarne i de undre subatlantiska torvlagren och dessas till sin 

 sammansättning och utbildning nordiskt betonade skaplynne, måste 

 de första århundradena av denna nya tid ha utmärkt sig genom 

 mycket kalla och våta vegetationsperioder. Litorinaperiodens 

 anrea cetas var oåterkalle-ligen förbi. Däremot finnes varken i 

 naturen eller dokumenten något som talar för, att klimatet åtmin- 

 stone från folkvandringstidens slut räknat varit olikartat nutidens 

 varken i Norrland eller Europa för övrigt. 



Vi komma så till det andra stora momentet, granens invand- 

 ring i den norrländska vegetationen. 



I Norrlands äldsta sediment och myr-avlagringar söker man 

 fåfängt efter gran, ehuru tallens lämningar överflöda — det var 

 Nathorst, som genom sina undersökningar över Jämtlands, Ånger- 

 manlands och Asele lappmarks kalktuffer år 1885 kom detta be- 

 tydelsefulla faktum på spåren. Men ett stycke upp i subboreal 

 — man kan beräkna ungefär i slutet av den sydsvenska stenåldern — 



