RUTGEH SERNANDER. 



börja de första lämningarna av gran att uppträda jämte tallen. 

 Den fortsätter sedan upp genom hela den återstående subboreala 

 lagerföljden, utan att dock något tyder på, att den ännu fått över- 

 tag över eller ens blivit jämbördig med tallen. Men i och med 

 klimatomstörtningen tager inkräktaren överhand, och dess läm- 

 ningar överträffa i de subatlantiska bildningarna tallens. 



När blev elden en faktor av genomgripande betydelse för den 

 norrländska skogens historia, närmast som den allbekanta regu- 

 latorn i granens förbittrade utrotningskrig mot tallen och björken? 



Att den i nutiden är, eller rättare för ett par årtionden sedan 

 var det, är ju ett allmänt känt sakförhållande. Men har så alltid 

 varit? 



För att besvara denna fråga har man alt taga hänsyn till åsk- 

 slagen, men framför allt människan och dess kalliir. 



Kanske med undantag för den subboreala perioden, vars somrar 

 torde ha ägt mycken likhet med t. ex. den heta och torra som- 

 maren 1908, då åskan oupphörligt tände i skogarna litet var i 

 Sverige, har åskeld knappast varit en så allmänt och regelbundet 

 återkommande företeelse, att den kan räknas som ett huvud- 

 moment i skogarnes utvecklingshistoria. 



Människan är gammal i Norrland. Tidigt banade sig de syd- 

 och mellansvenska stammarna allt längre och längre upp i landet. 

 Redskap från såväl sten- som bronsåldern äro funna litet var i 

 Norrland ända upp till fjällkedjan i Härjedalen och Jämtland 

 samt långt upp i Västerbotten, till och med goda stycken in i 

 Lappland mot norr. Det är emellertid påfallande, att den äldre 

 järnåldern är så gott som orepresenterad bland de norrländska 

 fornfynden. Först från de första seklerna efter Kristi födelse i 

 de södra kusttrakterna och sedan successive från t. ex. c:a 400 

 e. Kr. i .Jämtlands Storsjö-område samt från vikingatiden uppe i 

 Västerbolten och Lappland börja åter fynden att komma, och 

 från vikingatiden kan man säga, att våra tiders kulturbygder räkna 

 direkta anor. 



Det ser sålunda ut, som om ofantliga delar av Norrland från och 

 med slutet av bronsåldern varit avfolkade, och att, om man från- 

 ser de sydligare kusttrakterna, en återinvandring ägt rum först med 

 folkvandrings- och vikingatiderna. Arkeologerna äro med mig 

 mycket böjda för att tolka denna märkliga lucka genom den post- 

 glaciala klimatomstörtning, > fimbul vintern >, om vilken, som nyss 

 framhölls, lagren i myrarna från den äldsta järnåldern vittnade. 



Huru därmed må förhålla sig, först framemot vikingatiden synes 

 befolkningen ha blivit talrik nog, att de genom dess avsiktliga 



