Dl£ NORRL.\NDSKA SKOGARNAS FÖRHISTORIA. 11 



vid granens äterinvandring. Fig. 3 visar ett sådant pollendiagram 

 från en torvmosse i Hälsingland. 



Att bronsäldersfolkets eldar och svedjningar åtminstone i vissa 

 urgamla bygder bidragit att uppehålla jämvikten mellan de två 

 kombattanterna torde vara säkert. Men för en bestämd uppfattning 

 av sådana faktorers inflytande behöva vi kännedom om denna 

 kulturs verkliga utsträckning och intensitet. Härom lämnar oss 

 arkeologien ännu för litet utgångsmaterial. Säkerligen har också 

 — jmfr inledningskapitlet — åskeld rasat i de subboreala sko- 

 garna, g}-nnad av det torra och varma klimatet. 



Vandringen mot väster tyckes efter alla tecken alt döma ha 

 gått mvcket hastiot. För västra Jämtlands vngsta subboreal är 

 granen ej främmande, och den norska gränsen har tidigt över- 

 stigits. Så ligga i Prästgårdsmyren i Värdalsraset grankottar all- 

 deles omedelbart ovan en på sydliga växter rik bildning från den 

 postglaciala värmetiden. Från nordvästra Härjedalen har man 

 i fjällkedjan också fynd från äldre subatlanticum. t. o. m. från 

 subboreal. 



Empirisk kännedom om. av vilken typ den postglaciala värme- 

 tidens granskogar voro, saknas. Endast de subboreala skogsbott- 

 narna ge oss en liten inblick i siimpgranskogens sammansättning. 

 Av intresse är. att dessa oftast tyckas vara insprängda med tall, 

 björk och ålder, söderut t. o. m. med al. samt vidare av buskar, däri- 

 bland Corylus auellana, Rhamniis frangiila och Riibiis idceiis. 



KLIMATOMSTÖRTNIXGEN. 



DE NORRLÄNDSKA SKOGARNA VID SLUTET AV VÄRMETIDEN. 



Hur tedde sig Norrlands växtvärld, närmast dess skogar, vid 

 slutet av den stora värmetiden"? 



Materialet för lösningen av detta spörsmål ligger i de övre 

 partierna av de subboreala fossilförande avlagringarna. Ur denna 

 synpunkt ha nu. sedan förf. gjorde denna frågeställning och upp- 

 drog denna riktlinje för dess besvarande, visserligen ej på långa 

 vägar tillräckligt många, men dock över alla Norrlands landskap 

 och huvudregioner fördelade myrar och sjösediment blivit 

 undersökta. 



De ge oss alla samstämmigt dessa undersökningar till besked, 

 att de, i jämförelse med de nutida höga gränser i så väl vertikal 

 som horisontal riktnino, vilka åtskilliga växter, vars art vi känna 

 särskilt genom Ginnar Anderssons härpå riktade arbete, till- 



