18 RUTGER SERNANDER. 



huru den vertikala förskjutningen i detalj gestaltar sig. — För 

 alt erhålla en föreslällning om, hur den horisontella förskjutningen 

 verkat, kan jag ej hänvisa till någon bätlre och mer slående 

 illustration än den allbekanta gränslinje, Gunnar Anderson i de- 

 talj, med Hedströms preliminära skiss som uppslag, uppdragit 

 för hasselns forna och nuvarande utbredning. 



Man vet ännu föga, huru det i föihållande till nutidens gynn- 

 samma klimat, som måst utmärka värmelidens vegetations- 

 perioder, tagit sig uttryck i de olika årstidernas värme och längd. 

 Vissa växtgränsers uppryckning kan nämligen åstadkommas såväl 

 genom sommarvärmens förhöjning som höstens förlängning. Allt 

 talar emellertid för, att bägge fallen inträffat under subboreal tid. 

 Som minimum för den subatlantiska klimatförsämringen får G. 

 Samuelsson en sänkning av högsommartemperaturen på ungefär 

 Ijö'' C. och en förkortning av vegetationsperioden på ungefär 15 dagar. 



De norrländska skogarna undergingo genom denna klimatför- 

 ändring vittgående förändringar. 



Vi skildrade nyss, vilka ofantliga vidder av desamma, som den 

 postglaciala klimatförsämringen bragt under myrarnas yta. Arealer 

 av några medelstora svenska landskaps yta förlorades på detta 

 sätt. Men detta var ej nog. I fjällen innebar den genom klimat- 

 fallet orsakade skogsgränssänkningen en ny förlust för skogen av väl 

 ännu ett landskaps omfattning. Hela värmetidens björkregion 

 och ett bräm av dess barrskogsregion förvandlades till fjällhed, 

 och det näst understa bältet av barrskogsregionen övergick till 

 fjällbjörkskog. Största delen av den recenta fjällheden, den lägre 

 fjällregionens dominerande växtsamhälle, är ej annat än den 

 direkta ätteläggen, mindre förändrad, än man skulle tro, av fält- 

 och bottenskikten i de subboreala björk- och tallskogarna. 



Förskjutningen av själva gränslinjen för övriga trädslag^ har 

 ur allmän skoglig synpunkt mindre att betyda. För den ut- 

 vecklingshistoriska växtgeografien däremot är det av allra största 

 intresse att konstalera, hur nu Alniis gliilinosa, linden, lönnen och 

 almen försvinna ur lövängarna, vilket i samband med de ana- 

 loga förlusterna av sydliga buskar och örter förvandlade löv- 

 ängarna, där de ej splittrades av granen, till björkbackar. De 

 med lövängarna besläktade lundarna övergingo till granlundar, 

 dessa yppiga granskogar, välkända från Hamra genom Gunnar 



^ Huru tallens tvenne elementararter, Pinus silvestris* lapponica och* septcntrionaUs, 

 vilkas nutida utbredningsområden enligt N. Sylvén ungefär skiljas av hasselns sub- 

 boreala gränslinje, förskjutit sina områden efter den postglaciala värraetiden, blir en 

 viktig uppgift för torvmossmännen. 



