UK NOHRLÄNUSKA SKOGAHNAS FÖKHISTOKIA. 19 



Andersson och Hesselman, som genom sin rikedom på örter 

 och gräs så starkt avsticka från den triviala granskogen. 



Uppe på de norrländska skogsbärgen möter man ibland minia- 

 tyrlövängar, där sydliga, för trakten alldeles främmande växter 

 stämt möte. Det är just arter ur värmetidens vegetation, vilka 

 de lokalklimatiska förhållandena här kunnat bevara som relikter. 

 De ifrågavarande områdena äro blockstalp nedanför branta, mot 

 söder vettande bergväggar. Det första »sydberget» beskrevs av 

 Linné. Det var på Hykieberget i övre Dalarna.^ Axel Blytt 

 gjorde sedan de norska lövskogs- »urerna>:, vilkas reliktflora han 

 underkastat värdefulla utredningar, bekanta i vida kretsar av 

 Europas växtgeografer. Därefter ha de studerats av åtskilliga 

 norska och svenska botanister, särskilt Norrlands av GinnaRx\nders- 

 SON och Selim Birger. — Jag kan ej underlåta att inpassa en 

 vördsam förbön för dessa förtrollade trädgårdar»; för skogsav- 

 verkaren ha de så gott som intet, men för naturforskaren och 

 naturvännen oskattbart värde. 



Hur gran- och tallskogstyperna förskötos, skall i nästa under- 

 kapitel behandlas. 



FJÄLLSKOGSGRÄNSENS NERFLYTTNING OCH DEN DEGENERERADE 



GRANSKOGEN. 



Den subatlantiska periodens klimat tyckes i hög grad ha gyn- 

 nat granens utbredning. Den blir avgjort vanligare än förr i 

 lagerföljderna, och det torde vara nu, som de områden grundläg- 

 gas, vilka man brukar känneteckna som granskogsområdena par 

 préférence. 



Så vitt jag efter andras och min dock alldeles för ofullständiga 

 kännedom om myrarnas byggnad i tidernas region kan finna, tar gra- 

 nen på det ofantliga strök av Lappland, vilket man, om ej fullt egent- 

 ligt, benämner fjäll-granskogen, den överhand, som den definitivt 

 bibehållit till våra dagar. Kraftigt bör betonas, alt denna Qäll- 

 granskog är en geografisk enhet av allra största intresse. Och 



* Linnés beskrivning är för träffande att ej liär meddelas i några utdrag: 

 »Södra och östra sidan af berget var brant som en mur, af ren sten, som intet 

 var kluven, till en otrolig höjd. Prseses tog med sig alla 3 naturalisterna utför de 

 brantaste klipporna, att examinera hvad naturen gömt under så stark fästning. — — 

 Nedanför branta bergsklippan låg en smal grön plats runt omkring på öster och 

 söder med hvarjehanda örter utsirad, hvilken efter gemene mans utsago sades vara 

 curieusare än mången hortiis Botaniciis. Nedanför dessa klippor låg sten på sten, 

 att man med största möda kunde hinna neder till bottnen av en så ampel grundval, 

 som naturen gjort hade.» Här på den ^gröna platsen» funno de nu lönn, lind, Viola 

 mirabilis med flera, »vilka wäxter fuller älliest i Swerige äro allmänna, men här 

 uppe mycket främmande». 



