20 l^UTGKH SERNANDER. 



dock är den i förhållande till sin oerhörda omfattning Skandina- 

 viens kanske sämst utforskade område. 



I södra Lappland, varifrån jag bäst känner densamma, har den en 

 vertikal utsträckning, räknat från den låga, här i runt tal till 700 

 meter ö. h. på de låga skogsbärgen uppgående barrskogsgränsen, 

 av omkring 200 meter. Granskogarna, som i denna del av 

 Norrland tävla med myrarna till arealens omfattning, framgå i 

 oöverskådliga vidder över fastmarkens moräner och bergvålar. 

 Tallen är sällsynt och huvudsakligen inskränkt till sandåsar och 

 laggskogar. Typen, sådan den nu ter sig, är ur skoglig synpunkt 

 mycket dålig. Beståndet är glest, starkt uppblandat med fjäll- 

 björk (^Be/u /a odoratav.subalpina). En mängd träd stå döda eller 

 halvdöda. De levande visa svag tjocklekstillväxt och äro inhöljda 

 i Alectoria jiibaia. I fältskikten ha blåbär och Aira flexiiosa 

 (»sia») en framträdande plats, och deras underjordssystem bildar 

 med bottenskiktets lavuppblandade mossmalta en råhumus, under 

 vilken moränen visar en kraftig podsolering. 



Huru denna skogstyp, Axel Lundströms oväxtliga granskog, 

 den degenererade granskogen framför andra, av vilken svenska 

 staten disponerar brorslotten, skall avverkas och föryngras, är 

 som bekant det stora problem, där de ledande enskilda skogs- 

 männens och domänstyrelsens intressen och synpunkter ha svårt 

 att gå samman. Alla äro emellertid ense, att den är de norr- 

 ländska skogarnas sorgebarn. Och detta ha vi klimatomstört- 

 ningen att tacka för. Det är den som sänkt regionsgränserna 

 så, att fjällskogen, som under den postglaciala värmetiden ju låg 

 200 — 275 meter högre, på grund av terrängformerna kom alt för- 

 skjuta sig över dessa väldiga vidder. Eller för att uttiycka sak- 

 förhållandet på ett annat sätt, de ifrågavarande viddernas gamla 

 tallskogar och även lövskogar undanträngdes av en granskog, på 

 vilken den nya klimattypen satte fjällskogens prägel. Denna fjäll- 

 skogs bästa föryngrare är i naturtillståndet elden; men har ut- 

 trängandet blivit så radikalt, som här ofta är fallet, att dess väl- 

 görande mission i skogens växelbruk uteblir, uppstå på brand- 

 fälten blott björkblandade granskogar, som genom många omstän- 

 digheter, bland annat den starka råhumusbildningen, utbilda sig i 

 degenerativ riktning. 



På gynnsam jordgrund, t. ex. en sådan, rik på skitfer och kalk- 

 stensdetritus, som ofta är förhållandet i sydliga fjälltrakter, kan 

 emellertid fjällgranskogen antaga växtliga samt godartade former, 

 och vad den genom rörligt, syrerikt sippervatten framkallade gran- 

 kälen angår, kan man omedelbart under björkregionens gränslinje 



