HK XOHHI.ÄXnSKA SKOGARNAS FÖBHISTORIA. 21 



få se grankälar, där trädbestånd och fältskikt bokstavligen antagit 

 »tropisk» yppigliet, genomsätta de nyss skildrade, oväxtliga och 

 degenererade granskogarna. 



Fjällskogens andra stora ulbildningsform är tallskogen. Värme- 

 tidens piiieta hylocoiniosa ha övergått till granskog, endast pineta 

 cladinosa kvarstå. Det är i de södra fjälltrakterna på torra och 

 skarpa sand- och grusslag. I övre Lappland äga de större ut- 

 bredning och upptaga, tyckes det, även mindre skarpa mark- 

 typer. De bilda här mellan björkregionen och regio sylvatica 

 denna märkliga tallregion, Wahlen bergs regio siibsijlualica, vars 

 granfattigdom är så svår att förklara. Det tillkommer fram- 

 tidens undersökningar av denna regions torvmossar att här säga 

 sitt ord. 



Mycket talar dock för, att denna regions tallhedar direkt här- 

 stamma från värmetiden. Särskilt böra de ovan regionens nu- 

 varande gräns liggande Arpojauresedimenten uppmärksammas. 

 Som förut framhållits, finnas i dessa från värmetidszonen oer- 

 hörda massor växtrester bevarade av den tallskog, som då om- 

 gav den i nutidens björkregion belägna sjön, och dessa rester tyda 

 med bestämdhet på en tallhed. Vi skulle sålunda kunna ge äre- 

 vördiga anor åt denna märkliga skogstyp, Linnés »sijlua atia», 

 som han först särskilde och i sin Lapplandsresa ger följande 

 klassiska karakteristik återgiven i Thore Fries' översättning: 



»Det är en vidsträckt skog, som på alla sidor skiljer Lapplands 

 skogsregion från angränsande landskap, och däri bo sällan 

 några människor. Marken i denna skog är i högsta grad steril, 

 täckt af den hvita renmossan och tätt bevuxen med träd, från 

 hvilka denna svarta skägglaf nedhänger. Då jag första gången 

 trängde in på lapparnes område och kom till dessa mörka sko- 

 gar — mörka till följe af de tättstående träden, men än mör- 

 kare genom det svarta skägg, hvaraf de nästan täcktes, samt än 

 mera prydliga genom sin med hvit laf, liksom med snö, täckta 

 mark — då häpnade jag och insåg, att jag nu skulle begifva mig 

 in i ett land, som var helt olika mot hvad jag förut varit van 

 vid. Då jag under Dalaresan lämnade Elfdalen och genom lång 

 och vid ödebygd styrde kosan mot Särna, återsåg jag en alldeles 

 liknande skog, vilken jag alls icke tvekar anse vara en fort- 

 sättning af den nyss nämnda, fastän den ligger hundra mil 

 sydligare.» 



