22 



RUTGER SERXANDER. 



ATERERÖVRINGEN. 



Den norrlänska skogen undergick sålunda i och med klimat- 

 omstörtningen förändringar av den mest ingripande och ödes- 

 digra art. Ej nog med att myrarna och fjällheden erövrade tusen- 

 tals kvadratkilometer av skogens forna område; i de allt mer sig 

 utbredande granskogarna inträder i fjällskogen endegeneration, som 

 ej ens skogseldarna kunna avlänka. Den minskade sommarvär- 

 men och den förkortade vegetationstiden medför en ahmän minsk- 

 ning av skogens tillväxtsintensitet. 



Detta de norrlänska skogarnas olycksöde har ej gått skogs- 

 männen och nationalekonomerna förbi. Många av de fenomen, 

 på vilka kunskapen härom grundats, ha av dem länge varit 

 kända. Men man har då utgått från den uppfattningen, att vi 

 ha att göra med en jämn tillbakagång, ej med en i forntiden 

 liggande, avslutad kalastrof. 



Vad depressionen av skogsgränsen angår, har man samman- 

 ställt de sedan gammalt gjorda fynden av subfossila tallstubbar 

 ovan den nuvarande barrskogsgränsen med förekomsten av döda 

 eller avdöende träd i denna (fig. 8) samt tallens dåliga föryngring i 

 bestånd på höga nivåer till en teori om skogsgränsens fortfarande 

 nedgång. Ännu har man dock ej vid en rationell undersökning 

 av skogsgränsen hos oss funnit, att denna undergår någon sekiilär 

 förskjutning. En rad uppgivna recenta nedflyttningar av skogs- 

 gränsen kan man reducera till lokala depressioner, orsakade av 

 skogseld, vindbrott, avverkning eller för intensiv renbetning. 

 Degenerationsfenomen, som taga sig uttryck i anrikning av döda 

 eller avdöende träd, kunna visa sig på olika nivåer, men äro natur- 

 ligtvis vanligast i den zone contestée, vilken en skogsgräns utgör. 

 Frågan om tallens dåliga föryngring på höga nivåer är ett kom- 

 plicerat problem, till vilket dock Renvalls sista undersökning i 

 viss mån givit oss klaven. Han har nämligen visat, att tallen 

 vid sin polära gräns haft synnerligen långa tidsrum mellan sina 

 fröår. Så ha med 1912 som utgångspunkt de senaste skogsgräns- 

 fröåren i finska Lappmarken inträffat för resp. ungefär 60, 150, 

 260 och 335 år sedan. Emellertid fmnas verkligen fenomen i 

 de svenska fjälltrakterna, vilka enligt Gavelin möjligen tyda på 

 en allmänt recent nedgång av tallgränsen, i vilken granen ej 

 deltar, på några tiotal meter (fig. 9). 



För var och en, som sett litet av det dikesnät, vilket börjar 

 genomdraga Norrlands bäst skötta skogsdomäner, ha nog de mas- 

 sor av stubbar och trädrötter fallit i ögonen, som sticka fram ett 



