SKOGSBESTÅNDEN" I NORRLAND OCH DERAS STÄMPLING. 85 



synes av nedanstående detaljer (se fig. 2 och 3) från en av mig ut- 

 förd stämpling å Hörnefors (Stämbäcksheden) år 1909. Den första 

 gruppen (fig. 2) står tämligen nära en bäck; tallen norr om gran- 

 gruppen, luckan söder om densamma. Tallen 26 cm växer nu med 

 4 %. Granarna — f. d. marbuskar — skjuta långa årsskott. Där har 

 jag vunnit dubbel vinst. Den andra gruppen (fig. 3) står 100 m 

 längre in på heden. Grangruppen beskuggas såväl av tallarna i 

 fotots vänstra del — väster — som av tallar öster om densamma, 

 synliga genom granarna. Hade de senare tagits, så hade tvivels- 

 utan gruppen nu haft ett helt annat utseende. Alltså minskad till- 

 växt genom fel i stämplingen. 



Ett skäl, som ofta framföres för kvarlämnande av spridda över- 

 ståndare, är det eventuella behovet av dem som fröträd, i händelse 

 det övriga beståndet skulle förstöras genom skogseld. Faran för 

 sådan torde väl dock nu mer och mer minskas genom insikten 

 om skogens ökade värde och genom bättre tillvaratagande av av- 

 fall och torrskog samt genom lavbehängd skogs utbytande mot 

 friskare. Dessutom borde det väl nu räknas till en förgången tids 

 extensiva skogsbruk att efter en större skogseld lita till enstaka, 

 mer och mindre illa medfarna fröträd såsom medel för tillfreds- 

 ställande återväxts anskaffande. 



Den tvååldriga skogstyp, som utgöres av tall med tät underväxt 

 av gran, har länge behandlats såsom möjlig att omföra till tall- 

 skog. Detta lyckas dock aldrig utan ett förstörande av redan be- 

 fintliga skogsvärden, och framgången är även i så fall mycket tvivel- 

 aktig. Det rätta är därvidlag att målmedvetet gynna granen på 

 allt sätt, för vilket hon i så fall visat sig mycket tacksam, och sedan 

 denna skörd i sin ordning eventuellt genom kalhygge är tagen, 

 åstadkomma biandbestånd. 



Ar 1907 stämplade jag en trakt å Hörneforsskogen utmed havet, 

 bestående av låga, av havet grundligt ursköljda moränåsar, be- 

 täckta av Hijlocomiiim och bärande ett biandbestånd av smärre gran 

 och något grövre och längre tall — den förra dominerande i antal. 

 Jag fick från vederbörande förman inom skogsslaten anmärkning 

 mot stämplingen, enär jag tagit för mycket tall och, där granen såg 

 bättre ut, icke gallrat i massavedsskogen. Närstående bilder (fig 4 — 6) 

 äro nu tagna från denna trakt och visa, såvitt jag förslår, föl- 

 jande: 



att den kraftiga friställningen åstadkommit en på denna mark 

 förvånande reaktion av såväl gran som tall, 



att smärre träd reagerat kraftigare och snabbare än större (jmfr 

 skivorna). 



