86 



GUNNAR BERONIUS. 



att om man vill få ett gammalt underbestånd alt reagera, så 

 måste man taga hårt — hårdare ju sämre marken är/ 



Diameterökning hos tallar och granar efter stämpling å Stämbäcks- 

 heden och moränåsarna vid Hörnefors (jfr fig. 6). 



Ljushuggna tallbestånd kunna uppstå på två olika sätt, dels genom 

 huggning i rena tallskogar, dels ur biandbestånd av tall och oväxt- 

 lig gran, varvid den senare kalhugges och den förra Ijushugges. 

 I stort sett återfinnes den förstnämnda typen oftast i tallregionen 

 längs våra älvar och den senare på moränåsar samt stundom på 

 hedland. De flesta medvetet ljushuggna tallbestånd, jag haft till- 

 fälle iakttaga under intill 15 år efter avverkningen, hava visat föga 

 eller ingen reaktion, beroende dels på för svag friställning, i sin 

 ordning ofta betingad av fruktan för eventuella stormskador, dels 

 på för sent ingripande av människan med ty åtföljande högt an- 

 salta, förkrympta kronor, upptagande endast 7^ — 74 ^^' stammen. 

 All min erfarenhet hittills talar för, att det icke lönar sig ljus- 

 hugga dylika, utan att det är ekonomiskt riktigare att kalhugga 

 och därmed friställa de oftast vackra smågranar, som stå under, 

 samt genom markberedning och sådd fullständiga det nya be- 

 ståndet. Äro däremot kronorna större — 7:? ^^' stammen — och 

 marken frisk, så kanske man genom starkare ingripande kan nå 

 antagliga resultat. Det är i huvudsak en markbonitets- och fuktig- 

 hetsfråga. 



Tacksammare äro de från granen frihuggna och ytterligare ljus- 

 huggna tallarna. Det är endast av ofrånkomlig vikt, att de ställas 



^ Trädet n.r 4 å fig. n:r 6 och i tabell n:r 1 är en gran i storlek ungefär jämn- 

 ställd med trädet n:r 1, men växande å godartad tallhed (Stumbäcksheden). Stämp- 

 lingens påverkan å denna är avsevärt kraftigare. 



