144 AXn. IIOLMGMF.N. 



Ortenblad, som i sina epokgörande undersökningar om skogarna 

 och skogshushållningen i Norrland och Dalarna upptog och in- 

 gående kritiserade timmerhlädningsmetoden. I intet fall säger han 

 sig under sina vidstriickta resor i norra och mellersta Sverige på- 

 träffat nöjaktig föryngring, föranledd ensamt av en på vanligt sätt 

 utförd timmerhlädning. Örtenhlad påvisade vidare, att avverk- 

 ningen hör hedrivas så, att smärre luckor upptagas i heståndet för 

 tillförande av den ljuskvantitet, utan vilken föryngring ej anses 

 möjlig. Luckans storlek hörde för gran göras omkring 5 ar, för 

 tall minst 5, helst 8 å 10 ar. Men även denna metod syntes ho- 

 nom otillfredsställande. Han framhåller nämligen, att man i all- 

 mänhet ej finner så gynnsamma förhållanden, att självsådd utan 

 vidare inträder efter hlädningen. Kultur måste därför tillgripas i 

 många fall. 



Den av Örtenblad i hörjan' av 1890-talet framförda, för norr- 

 ländska förhållanden nya hlädningsmetoden med smärre för- 

 yngringsluckor grundar sig på det f()rhållandet, att föryngringen äi* 

 omöjlig, därest ej en viss minimikvantitet av ljus tillföres plan- 

 torna. Visserligen talar Örtenblad om, att markens förvildning 

 utgör ett visst hinder för föryngringen, men han synes vilja lägga 

 största vikten på. att den hlivande återväxtens Ijushehov tillgodoses. 

 Av denna anledning förordar han förut angivna tal för luckornas 

 storlek i resjtektive gran- och tallskog. 



Men långt viktigare än plantans förseende med större mängd 

 ljus än det minimum, under vilket den ej kan leva, är heredande 

 av lämplig grohädd för fröet. Ty utan en sådan äi' föryngringen 

 helt omöjliggjord. 



I de flesta skogstyper, som återfinnas i de norrländska skogarna, 

 täckes marken av ett tjockare eller tunnare råhumuslager. I gran- 

 skogarna frodas ovan detta lager en svällande mossmatta, i tall- 

 skogen i allmänhet ett hestånd av gråa lavar. 



Alla skogsmän torde numera vara ense om, att dessa hildningar 

 äro mycket hinderliga för fröets groning och plantans vidare ut- 

 veckling. Djupare vetenskaplig skolning toide knappast erfordras 

 för konstaterande av detta sakförhållande. En enkel jämförelse 

 mellan en mossiik granskog med sitt hopfiltade, oförmultnade råa 

 humuslager och en skog av gran och hjörk med sin svarta, 

 väl förmultnade mylla och sin sj)arsamma vegetation av gräs, örter 

 och svagt utvecklade mossor, är tillräckligt att i stort klarlägga rå- 

 humuslagrets hetydelse för föryngringen. Vilken i ögonen fallande 

 skiljaktighet såväl i avseende å föryngringsmöjlighet som i avseende 

 å tillväxt erhjuda icke dessa olika skogstyper! 



