FÖRVNGRINGSAVVERKMM. 1 NOKRLANDSSKOCiARN A. 153 



borde bladas och tallskogen trakthuggas. Att granskogen bladats 

 och alltjämt bladas i mycket stor omfattning, därom vittnar våra 

 mycket allmänt förekommande glesa, av torra och vindfällda träd 

 uppfyllda, ännu sä länge oföryngrade granbestånd. Däremot har 

 endast i mycket få undantagsfall tallskogen trakthuggits, åtminstone 

 pa statens skogar. Emellertid synes åsikterna om avverknings- 

 metodernas tillämpning under senare är så avsevärt förändrats, att 

 man nu ofta far höra den åsikten uttalas, att granskogen bör trakt- 

 huggas och tallskogen bladas. Att denna förändring i uppfattning 

 är en förändring till det bättre, synes mig självklart. En granskog, 

 sådan den i de flesta fall ser ut i Norrland, av överåriga, laviga, barr- 

 fattiga träd, uppvuxen i tätt bestånd, bladar man aldrig ostraffat, 

 vare sig skogen är belägen i de sydligaste eller nordligaste delarna 

 av landsändan. En del träd, som stå på svaga rötter, blåsa om- 

 kull, andra torka. Endast undantagsvis inställer sii^ ökad tillväxt 

 och trevnad hos de kvarvarande träden. Men tallskogen å andra 

 sidan, den har bladats utan nyssnämnda sorgliga resultat. De kvar- 

 lämnade tallarna torka ej i samma omfattning som gianarna, och 

 de blåsa mer sällan omkull. Man har med ett ord funnit, att hur 

 man än avverkar i tallskog, så går det väl. Har man därtill gjort 

 den iakttagelsen, att i tallskogen — genomblädad eller icke — in- 

 ställt sig en mycket tät och vacker föryngring, då ligger frågan 

 ganska klar. Tallskogen bör bladas! Ger man sig emellertid ro 

 att undersöka denna föryngring och dess uppkomstsätt, finner man 

 i kanske 99 fall av 100. att föryngringen inträtt efter skogseld. Det 

 är sålunda mycket långt ifrån blädningsmetodens förtjänst, att 

 plantorna kommit upp. Däremot är det blädningens fel i de flesta 

 fall, att planlorna under det 50- eller 100-tal år. de ofta räkna, ej 

 natt längre än till manshöjd. 



Sistlidne sommar vandrade jag genom 1880-talets s. k. rniljon- 

 stämplingar på Gunnarns kronopark i Östra Stensele revir. Trots 

 att tallskogen, i vilken stämplingarna gått fram, i allmänhet var 

 mycket gles med större och mindre spridda luckor, var återväxten 

 mycket sparsam. Marken hade, vad jag vid tillfället kunde utröna, 

 ej i senare tid varit utsatt för eldens härjningar. Endast på ett 

 ställe, där skogen för en hel del ar sedan blåst omkull, hade gan- 

 ska tät och vacker, manshög föryngring av tall infunnit sig. Kal- 

 huggning med .synnerligen kraftig inarkl)eredningl 



Med delta och otaliga andra likvärdiga exempel för ögonen 

 synes mig trakthuggningsmeloden i tallskog väl motiverad. 



Det hai- sagts och säges väl än, att koncentrerar man årsavverk- 

 ningen genom tillämpning av Irakthyggesmetoder så förfaras Iräd 



