itM V.UJA MVAHANDK SKOf.SI.Ar.Af;. In7 



finge åtnjutas, har lagen förbehållit ät de statsliga organen att 

 bestämma såväl den omfattning, som avverkningen till avsalu 

 finge erhålla, som ock det salt. varpå avverkningsbeloppet skulle 

 uttagas. Den är således ett exempel på en lagtyp. genom vars 

 beslutande staten nästan helt och hållet övertagit hushållningen 

 med den enskildes skogstillgäng, under det att åt ägaren inrymts 

 ett minimum av befogenhet i detta avseende. Att den ursprung- 

 liga laastiftninöen för dessa skogar frånsåg betvdelsen av de bio- 

 logiska faktorerna vid skogarnas nydaning och utgick från den 

 förutsättningen.- att skogarna utan vidare ingripande från män- 

 niskans sida föryngrade sig själva i den mån. som de avverka- 

 des, var givetvis ett missgrepp, vilket den senaste lagstiftningen, 

 som känt är, i någon mån sökt avhjälpa. För de delar av Väster- 

 bottens och Norrbottens läns lappmarker, som ej undergått av- 

 vittring, utfärdades den 5 juni 1909 lagen angående husbehovs- 

 skogar såsom den naturliga konsekvensen av de samma dag kun- 

 gjorda ytterligare föreskrifterna om avviltring inom angivna om- 

 rådena. Lagen är i så måtto märklig, att medan för utsyning 

 ä övriga lappmarksskogar fortfarande gällde de restriktiva bestäm- 

 melserna uti skogsordningens § 58. nu stadgades, att en uthållig 

 skogshushållning visserligen borde vara utsyningens mål. men att 

 därvid bland annat skulle iakttagas, alt skogsvärden ej tillbaka- 

 sattes genom trädens överhällande. 



Var således den s. k. lappmarkslagen ett exempel på en lag- 

 stiftning, genom vilken staten på grund av sin ställning såsom 

 beslutande i fråga om de villkor, under vilka äganderätt till viss 

 av staten disponerad mark över huvud taget kunde förvärvas, 

 ansåg sig kunna göra området för skogsägarens fria bestämmande- 

 rätt synnerligen snävt, så var däremot det nästa försöket till lag- 

 stiftning inom det skogliga området ett utslag av den politik, som 

 uti möjhgast minsta inskränkningar i individens handlingsfrihet 

 såg en av förutsättningarna för samhällets framåtskridande. En 

 sådan tankegång synes mig nämligen hava varit den ledande, då 

 den ursprungliga Gottlandslagen år 1869 nedskrevs. Denna lag 

 var. såsom bekant, en återväxtlag med kommunalnämnden inom 

 varje socken såsom närmast övervakande myndighet, att för- 

 ödande skogsavverkning ej ägde rum. Uti de förändringar, som 

 denna lag undergått, dels genom lagen den 30 mars 1894 dels 

 och senast genom lagen den 13 juni 1908, kan man tydligen 

 spåra, hurusom de ledande principerna för skogslagstiftningen 

 under de mellanliggande 40 åren växlat. Från det åskådnings- 

 sätt, vilket jag nyss karaktäriserade såsom gi'undat uti en fordran 



