180 PER ÖDMAN. 



ska befolkningen insikt om behovet av en bättre hushållning med 

 skogstillgången. 



Skogsfrågan såsom sådan betingas naturligen i mycket hög grad 

 av de lagar, som bestämma ägarens befogenhet till skogen å hans 

 hemman. 1 detta avseende torde utan tvivel södra Norrland vara 

 bäst lottat, då de lagar, som gälla Norr- och Västerbottens vare 

 sig kustland eller inland, med sitt tvång i förra fallet till utsyning 

 och i senare fallet till viss dimension, knappast kunna vara ägnade 

 att befordra en god skogsvård. Det beroende, i vilket den enskilde 

 hemmansägaren i dessa trakter försatts till statstjänarne, allt för 

 fåtaliga för att kunna efter behov stå till förfogande och många 

 gånger alltför oerfarna för att kunna känna med och förstå bön- 

 dernas synpunkter och önskemål, har fastmer bidragit till att 

 hämma företagsamheten hos skogsägarne. Mången gång hava också 

 för det privata intresset främmande synpunkter fått göras gällande 

 vid avvecklingen av det hopade förrådet av övermogen skog på 

 dessa hemman, och kravet på ordnad skogsundervisning för den 

 skogsägande befolkningen nästan helt åsidosatts tillföljd av det allt- 

 för obetydliga stöd och intresse, som från statsmakternas sida äg- 

 nats de här verkande skogsvårdsnämnderna, vilka till följd av sin 

 mera folkliga karaktär torde besitta större förutsättningar att hand- 

 hava en sådan uppgift än de statliga organen. Med så mycket 

 större tillfredsställelse erfar man då, att de grundsatser för vården 

 av enskildes skogar inom övriga delar av Norrland, som kommit 

 till uttryck i de skilda skogsförfattningarna av den 24 juli 1903, i 

 stort sett motsvarat förväntningarne och vunnit befolkningens för- 

 troende. Utan tvivel behöver denna lagstiftning bättras på, och 

 särskilt har erfarenheten ådagalagt önskvärdheten av en lag, som 

 kan bereda ett verksamt skydd åt växande ungskog. Detta mål 

 torde också lätt kunna vinnas på den grundval, som den nuvarande 

 lagen erbjuder, eftersom det icke bör vara mer vanskligt för rätts- 

 säkerheten än nu, då endast återväxtfrågan kommer till bedömande, 

 att åt det förnuftiga omdömet, representerat av en på lämpligt sätt 

 sammansatt synenämnd, överlåta bevisningen för slutligt avgörande 

 inför domstol i fall av uppkommen fråga, huruvida uppenbar 

 skövling av skog till följd av överdriven avverkning kan anses 

 föreligga eller ej. Sålunda fulländad och kompletterad genom för- 

 nuftiga skyddsskogslagar och genom föreskrifter om skyldighet för 

 skogsägare att ställa sig till efterrättelse hushållningsplan för sko- 

 gen, skulle tillämpningen av 1903 års skogslagstiftning helt visst 

 kunna utsträckas att avse även Norr- och Västerbottens län. Medelst 

 förbud, förstärkt med verksamma strafTpåföljder, mot uppenbar 



