204 G. H. VON POST. 



det mindre och klenare virket i våra skogar. Tack vare cellulosa- 

 industriens — Norrlands välgörare — raska utveckling, stå vi nu 

 inför möjligheten att å mycket stora arealer tillämpa en fullt mo- 

 dern mark- och beståndsvård. Den betydligt stegrade avkastningen 

 ställer dock synnerligen ökade krav på arbetskraft, såväl allmänt 

 som lokalt svåra att fylla för närvarande. Då alltså den inten- 

 siva skogsskötselns områden kunna anses mer eller mindre starkt 

 begränsade av cellulosans prisläge på världsmarknaden, komma 

 dessa områden att automatiskt mer eller mindre noggrant följa 

 detsamma och vid större och långvarigare prisfall en del ar- 

 betskraft möjligen lösgöras. Kolmarknaden framkallar lokalt lik- 

 nande verkningar. Dock näppeligen i den omfattning, att till- 

 gången på arbetskraft i stort beröres därav. Konkurrensen om 

 arbetskraft mellan jordbruket och industrien kommer att betyd- 

 ligt skärpas. Den intensiva skogsvården förskjuter nämligen suc- 

 cessivt avverkningarna mot sommartiden, i den mån de unga och 

 växtliga bestånden träda i naturskogarnas ställe, beroende på svå- 

 righeten att eljest undvika allt för stora skador på det kvar- 

 varande beståndet samt för att nedbringa sjunkningsprocenten hos 

 det frodigt vuxna gallringsvirket. Dessutom kommer det mark- 

 vårdande program, som redan nu av många skogsägare fullföljes, 

 nämligen en mer eller mindre omfattande torrläggning av försum- 

 pade skogsmarker och myrar — vilka få skattas till 30 % av total- 

 arealen — , att vinna all större tillslutning, i den mån resultaten 

 av dessa arbeten bliva synliga. Då dikningarna i stort sett äro 

 sommararbeten, ökas svårigheten att erhålla härför nödvändig ar- 

 betskraft även vid ett väl planlagt dikningsprogram. 



Den frist, som de gamla och ofta oväxtliga naturskogarna ännu 

 erbjuda några få årtionden framåt, bör därför användas av såväl 

 jordbrukets som industriens målsmän på bästa sätt för lösningen 

 av den gemensamma arbetarfrågan till ömsesidig båtnad. Man 

 kan därvid förvänta, att ett intensivt arbete av staten och trävaru- 

 industrien för ordnandet av skogsarbetarnas bostadsfråga och egna- 

 hemsbildning kommer att av den självägande bondeklassen mötas 

 med en mer liberal jordpolitik mot arbetarklassen än den nu- 

 varande. Flera vägar leda nog till målet. Frågan blir att välja 

 någon eller några av de bästa. Under tiden få vi söka på bästa 

 sätt hushålla med de armar, som finnas. 



Till att börja med kan då frågas: Utnyttjas den nu tillgängliga 

 arbetskraften fullständigt? Härtill tror jag, att vi kunna svara elt 

 bestämt ja. Däremot vill jag lika bestämt reservera mig motj att 

 det största arbetsresultat därför i genomsnitt nåtts. Det är ett 



