NORRLÄNDSKA ARBETARFRÅGAN. 205 



långt stycke väg dit och till en rationellt genomförd ledning och 

 arbetsfördelning, en allmänt utbredd kunskap om de mest arbets- 

 besparande metoderna och verktygen. Alt just bringa dessa frågor 

 framåt anser jag böra bliva en av Sveriges Skogsägareförbunds allra 

 första och tacksammaste uppgifter. På arbetsledningen måste nu 

 ställas delvis nya och slörre anspråk, och den mest förslående och 

 välvilliga samverkan rned arbetaren blir nödvändig. Många av oss 

 hava i friskt minne reformationsstriden vid enmanssågens och tim- 

 mersaxens införande. 



Arbetsmängden kan även i vissa fall ökas genom uteslutande 

 av och förenkling av vissa moment i arbetet. Barkning av virket 

 i skogen bör sålunda ofördröjligen avskaffas, där ej oöverstigliga 

 hinder möta. Fiskets målsmän måste anpassa sig efter detta krav. 

 Den ofta förekommande randbarkningen i skogen kan väl i de 

 flesta fall överllvttas på maskinella anordningar vid fabrikerna, 

 innan veden vältlägges. Vilken betydelse motorkraflen får för av- 

 verkningen, är svårt att nu avgöra, men för del grövre virkets fäll- 

 ning och aptering bör den medföra slora fördelar. 



Markberedning och bredsådd med maskin torde väl i en mängd 

 fall kunna med likvärdiga resultat ersätta de mer arbetsslukande 

 metoderna med rulsadd för hand och plantering. Det väsentliga 

 enligt mitt förmenande är dock, alt vi i mycket högre grad, än 

 nu sker, tillvarataga den naturliga föryngringen, framför allt den 

 i de avverkade naturskogarnas bottenskikt m. e. m. rikligt före- 

 kommande granen, vilken från föryngringssynpunkt har ett stort 

 värde. De nu i stor skala bedrivna schablonmässiga hygges- 

 rensningarna, vilka enligt min iakttagelse i många fall betänkligt 

 närmat sig skogsskövling. böra återföras till rimliga proportioner 

 under sakkunnig ledning. Härigenom kan mycken arbetskraft in- 

 sättas på mer produktiva områden. Även vid dikningarna kan en 

 liknande besparing ske, genom att dikningsledarna behjärta vikten 

 av att ej tillgripa de stoia doseringarna i onödan, vilket tyvärr 

 allt för ofta sUer. Huvudsumman är dock, alt alla arbetsledare 

 och föimän söka genom personligt och intres.serat studium av 

 arbetaiens individuella läggning och förmåga placera folk just i 

 det arbete, där de passa. All tillämpa denna metod på de lösa 

 arbetsskarorna, som komma och gå med korta mellanrum, är ju 

 ytterst svårt. I samma mån som jag sålunda för längre tid lyckas 

 binda arbetaren vid vissa uppgifter, kan jag finna den för honom 

 lämpligaste och sålunda vinna största arbetsresultat. Detta talar 

 för en fast arbetarstam, som vid peiioder av särskilt intensivt ar- 

 bete dock alltjämt måste förstärkas med mindre skolad arbetskraft. 



